Krasznahorkai László

Rombolás és bánat
az Ég alatt

– részlet –

© Krasznahorkai László, 2004, 2016

Bevezetés egy homályba

Nincs reménytelenebb ezen a világon, mint az úgynevezett Délnyugati Regionális Buszállomás Nanjingban 2002. május 5‑én, nem sokkal reggel hét előtt a szitáló esőben és a csillapíthatatlan, jeges szélben, ahogy ennek a buszállomásnak az udvaráról az induló járatok áttekinthetetlen káoszában, az ötös számú állás elől és a járatok s a tócsák közt ide-oda hullámzó nyomorult, büdös, mocskos emberek tanácstalan tömegében csak lassan vergődvén át az utca forgatagáig, egy vidéki busz nekivág a nyomorult, büdös és mocskos utcáknak, nincs reménytelenebb, mint ezek az utcák, mint kétoldalt ezek a végeérhetetlen, az ideiglenesség örökkévalóságába beledermedt barakképületek, mert nincs szó erre a reménytelen színre, a barnának és a szürkének erre a lassan gyilkoló változatára, ahogy beteríti ezen a reggelen a várost, nincs szó erre a kilátástalan ricsajra, amely be-becsap olykor, ha a busznak egy-egy nagyobb kereszteződésben vagy buszmegállóban röviden várakoznia kell, s a rongyos arcú kalauznő kinyitja az ajtót, kihajol s újabb utast remélve kikiáltja, mint valami rekedt vércse, hogy mi az úti cél, mert nincs szó, mely lényege szerint adhatná vissza, hogy amerre tolmácsolni felkért társával most utazik, az szemben van valahogy a világgal, ők mennek kifelé belőle, a világ meg egyre távolabb és távolabb, egyre inkább mögéjük kerül, rázkódnak, zötykölődnek előre a vigasztalan barnának és szürkének ebben az egyre sűrűbb, leírhatatlan ködében, arrafelé, amerre már tényleg alig hihető, hogy van valami a barna és a szürke eme ijesztően sivár keverékén kívül, ülnek hátul a rozoga buszban, májusra öltöztek, de egy másikra, így hát fáznak és reszketnek és próbálnak kinézni az ablakon, de alig látnak át a koszos üvegen, így aztán csak azt hajtogatják magukban, hogy hát, jó, rendben, valahogy elviselik az efféle körülményeket, csak azt az egyet ne eméssze fel ez a mocskos és reménytelen köd kívül és belül, hogy ahová mennek, az van, hogy ahová ez a busz állítólag elviszi őket, hogy a buddhisták egyik legfontosabb szent hegye, hogy a Jiuhuashan:‍¹ az egyáltalán létezik.

Nagyjából négyórás lesz az út, mondták a jegyváltásnál, s aztán csak úgy segítőleg, fejüket kissé félrefordítva és magyarázólag hozzátették, hogy hát úgy értik: négy, négy és fél, amiből már akkor sejthető volt, miféle buszra szálltak, az azonban csak most, az első óra után nyilvánvaló, hogy valójában senki nem tudja, mert nem is tudhatja, mennyi időre lesz szükség a Jiuhuashanig, hisz annyi, úgynevezett előre nem látható akadály és véletlen lassítja az utat, hogy ezek miatt minden, különösen az idő, teljességgel megjósolhatatlan, akadályok és véletlenek, melyek voltaképpen csupán nekik előreláthatatlanok, mivel mindezeket tulajdonképp jórészt a személyzetnek lehet köszönni, a vezetőnek és a kalauznak, akik – mint ez a város elhagyása után hamarosan kiderül – saját üzleti vállalkozásukként fogják fel az előttük álló feladatot, s már nemcsak az előírt megállókban, de úton-útfélen lefékeznek, s megpróbálnak újabb és újabb utasokat felvenni az országút szélén gyalogló emberek közül, szinte vadászat folyik egy-egy újabb utasért kilométerről kilométerre, olyanokért, akikkel aztán valamilyen, egy nekik át nem tekinthető megegyezés szerint, mert szó alig hangzik el, egy pillanat alatt megköttetik a megállapodás, pénz villan fel az egyik kézben, s tűnik el a másikban, feketefuvarozás zajlik tehát az egyre tömöttebb járaton, mármint tömött a busz elején úgy a közepéig, mert hátra, ahová ők szorulnak, alig ül valaki, nem őrültek meg, itt ugyanis sokkal hidegebb van, mivel idáig nem ér el a vezetőülés körül sejthető egyetlen működő fűtés melege, így aztán ide tényleg csak az ülésekért folytatott harcban gyengék s a legkevésbé kivételezettek kerülnek – micsoda egy rohadt balszerencse, ismételgeti a két európai dideregve a műbőr üléseken, hogy Nanjing és május, és mégis ezek a szinte februári állapotok. De szólniuk igazából nincs kihez, mert az egyébként ismerkedésre, beszélgetésre mindig kész kínai útitársak, s közülük most azok, összesen négyen, akik ide hátra kerültek, se egymáshoz nem szólnak egy szót sem, se hozzájuk, mindenki a lehető legtávolabb ül a másiktól, s begubózván a kabátokba, sálakba és sapkákba, miután hosszú perceken át rendezgetik csomagjaikat a lábak alatt s a szomszédos üléseken, csak szótlanul bámulnak kifelé a mocskos üvegen át a barnásszürke ködbe, amelyben fogalma sincs senkinek, hol van, mert az már biztos, hogy belevesztek a Nanjingtól délnyugatra eső végtelen térbe, egyszerűen nem lehet megállapítani, meddig jutottak s mennyi van hátra, Stein az idő múlását figyeli az óráján, és érzi, hogy ez így még nagyon sokáig fog tartani, olyan sokáig, hogy már mindegy lesz, tényleg, hogy négy vagy négy és fél, mert ez az egész az idővel már nem jelent majd semmit – a busz meg csak zöttyen nagyokat a kátyúktól foltos úton a sűrű forgalomban, és rázkódik, és zörög az egész bádogtákolmány, és dobálja őket ide-oda a jéghideg üléseken, de kitartóan haladnak előre egy vak bizalomban, mellettük meg, az országút szélén, hatalmas batyukkal, szatyrokkal felpakolva, tényleg, az a rengeteg ember: mennek valahova, ők is előre, libasorban, belehajolva a jegesen szitáló szélbe, esőbe, s csak némelyik int igent az olykor-olykor kihajló s kikiáltó kalauznak, s száll fel közéjük, a többi mintha meg se hallaná, csak kissé félrehúzódik az útból, míg elrobognak kísérteties menetük mellett, aztán visszalép az aszfaltra, hogy folytassa tovább vánszorgását a batyuk és szatyrok súlya alatt, nyilvánvalóan ők is ugyanabban a vak bizalomban, mint az utasok itt fönn a buszon, ahogy sarat fröccsentve rájuk ez a busz elhúz mellettük, mintha volna bármiféle közös ok erre a bizalomra, mintha a képtelenség, hogy e baljós homály távlatában valójában nincsen semmi, épp elég volna arra, hogy mindnyájan elhiggyék: még ma mindenki célba ér.

Az óra Stein csuklóján nyolc után kilenc percet mutat, amikor három nagy országút kereszteződésétől alig száz méterre egy kanyarban a vezető hirtelen lefékez, s az útszéli sárból egy nyilvánvalóan épp erre a buszra várakozó középkorú asszonyt vesz fel, hogy nagyjából innen kezdődjön el az utazásnak az a része, ahonnan már nem titkolhatják el egymás előtt, hogy ennek a tervnek, hogy eljussanak a Jiuhua-shanra, talán nem gondolták át az összes nehézségét, hogy ugyanis megéri‑e a kockázat egy ennyire bizonytalan úti cél esetén, mert hiszen, mondja Stein a hidegben még mindig reszkető, álmos társának, ők itt, ez a két fehér európai, nem értenek az égadta világon semmit ebből az egészből, hiszen már azt sem értik, hogyan működik egy ilyen járat, hogy honnét tudta ez az asszony, hogy itt kell várakoznia, meg hogy a buszvezető honnan, hogy az asszony pont itt fogja várni, ebben a kanyarban, ráadásul pont ebben az időben, mondjuk így: nyolc körül, hiszen menetrendről egyáltalán nem lehet beszélni, így van, nem érteni itt semmit, bólogat láthatóan kissé szorongva a tolmács, és akkor ez még csak egy, mondja Stein, a sok, számukra ismeretlen, de működő szabály közül, csupán csak kicsi töredéke egy egész rendszernek, amelyre ráhagyatkoznak, és amely azért valahogy mégiscsak fennáll, hogy ez a járat meg az összes többi itt Kínában közlekedni tudjon, márpedig van belőlük és mindennap és minden reggel és este és délelőtt és délután néhány millió, és van közlekedés – csak egy a sok közül, nézik az asszonyt, ahogy a nyíló ajtón felmászik az elöl szorongók közé, aztán ahogy szó nélkül odanyom néhány yuant‍² a kalauz kezébe, majd a rögtön nekiinduló jármű utasai közt átpréseli magát a busz végéig, s az idegenek mellett lévő oldalon, egy sorral előttük, elhelyezi hatalmas, csomóra kötött batyuit, végül leül az ablak mellett – szürke vattakabát van rajta, a fején ellenzős posztósapka, a nyakán vékony sál körbetekerve, a lábán olcsó bakancs, és az egész teremtmény teljesen el van ázva, annyira, hogy még percekig csöpög belőle a víz, és így annyira nyomorúságos benyomást kelt szegény, hogy olyan, mint egy loncsos, kivert kutya, ráadásul teljességgel megkülönböztethetetlen lény, van valami benne, amitől hiába nézik például az arcát, innen, egy sorral hátrébb, ez egy teljességgel behelyettesíthető arc, behelyettesíthető bárkiével, szinte csak egy arc átlaga, amit képtelenség megjegyezni, hiába nézik, képtelenek elkülöníteni a többitől, mert nem lehet, mert pontosan olyan, mint ezer meg ezer, meg millió és millió az embereknek ebben a felfoghatatlan tömegében, ami Kína, s ahol ez a „Kína” lehet, hogy nem is egyéb, mint az embereknek egy a világtörténelemben példátlan, mérhetetlen és kifejezhetetlen tömege, ez határozza meg minden ízében, ez teszi olyan ijesztően mássá, olyan ijesztően megismerhetetlenné, s ahol ennek az asszonynak az arca, az egész jelenség, ahogy leül előttük egy sorral elébb, a túlsó oldalon, olyan érzést kelt, hogy nem tudják, mert nem lehet megmondani, ki ült le ott, mivel ott bárki leülhetett, ez az asszony bárki lehet, ez a nő, és ez volt a kegyetlenebbnél is kegyetlenebb igazság, ez volt a legigazságtalanabb tény: mindegy, hogy kicsoda: ül ott, csöpög belőle a víz, néz ki ő is a mocskos ablakon – s akkor ez a behelyettesíthető, ez a lehető legátlagosabb, ez a megjegyezhetetlen lény, anélkül, hogy bármi is megváltozna a maga behelyettesíthető, átlagos, megjegyezhetetlen mivoltában, valami egészen váratlant művel, valamit, amire nem lehet számítani: kinyitja ugyanis az ablakot – fogja az ablak kilincsét, s félrerántja, elhúzza legalább félig, amitől persze rögtön becsap a jéghideg eső s a jéghideg levegő, annyira váratlan tényleg, hogy az első pillanatokban fel sem ocsúdik senki, se ők, se a többiek, azok itt négyen, akik még a fehérekkel együtt ide hátraszorultak, annyira ellentmond a józan észnek, hogy valaki, aki ennyire el van ázva, és aki, ki tudja, mennyi időt töltvén odakint a hideg, szitáló esőben, nyilván agyonfagyva felszáll, leül végre, s akkor kinyitja magára és rájuk az ablakot, hogy se ők, se a többi négy nem tudnak szólni egy jó darabig egy szót sem, csak nézik a nőt, ahogy a becsapódó szél félig lesodorja fejéről az átázott sapkát, bámulják elhűlve, ahogy megigazítja, majd lehunyja a szemét, s a fejét kissé hátravetve megtámasztja az üléstámlában, és nem mozdul, vág be a szél, ők meg csak merednek rá, és nem értik, mit művel, de nem szólal meg egy jó darabig senki – és így megy a busz, bele a ködbe, a sűrű szembeforgalomban, előre, állítólag a Jiuhuashan felé.

Két zarándok

Már több mint négy órája vannak úton, amikor az aszfalt váratlanul véget ér. A busz egy hepehupás földúton halad tovább, majd újabb fél óra múlva átmegy egy betonból épített kommunista diadalív alatt, amelynek közepén, fönt, egy pillanatra még láthatják a vörös csillagot, kétoldalt meg néhány eső mosta jelszót a munka dicsőségéről, végül ide-oda billegve a hatalmas kátyúk között bekanyarodnak néhány elmondhatatlanul nyomorúságos viskó közt egy nagyobb udvarra: a vezető a fékre lép, a kalauz kinyitja az ajtót, s a jármű nagyot sóhajtva megáll.

Steinék meg se mozdulnak, de amikor látják, hogy a többi utas egykedvűen szedelőzködni kezd, s egymás után mindenki leszáll, nincs más hátra, mint hogy ők is ezt tegyék. Néznek erre, néznek arra, de sehol valami hegyforma a környéken, körös-körül sík gabonaföldeket látnak, meg velük szemben egy mocskos betonépületet: a vezető és a kalauz szótlanul összepakolja a holmiját, s olyan gyorsan elhagyják a buszt, hogy alig bírják őket utolérni.

– Ez, ugye, még nem a Jiuhuashan – kérdik. – Mikor indulunk tovább?

Se a kalauz, se a buszvezető nem szól egy szót sem, még csak le sem lassítanak, mint akiknek nagyon sietős: egy pillanat, s már el is tűnnek az épületben. Jiuhuashan, próbálkoznak aztán hol az egyik, hol a másik utasnál, de nem áll velük szóba senki. Jiuhuashan, mondják néhány fiatal férfinak, akik az épület eresze alatt álldogálnak, de azok is csak néznek rájuk, aztán nevetgélve, zavartan elfordítják a fejüket. Akkor észrevesznek egy kis csoportot: ezeknek most feltűnik valami, mert egyszeriben fogják a cókmókjukat, s nekierednek a sáros udvar hátsó sarkának: néhány viharvert kisbusz várakozik ott. Bár semmi nem árulja el róluk, hogy valamire is használnák őket, viszont mindegyikben ül egy-egy ember, s ha nem csinálnak is semmit, ha nem adják is semmiféle jelét, hogy utasokra várnának, de a nekilódult emberek mintha ezt valamiből jobban tudnák – a két európai meg úgy véli, a legjobb, ha ők is beállnak a kisbuszok felé iparkodó, amúgy azonban nem túl bizalomgerjesztő csoport mögé, s megkísérlik megint:

– Jiuhuashan?

Egy hatvanévesforma nő vidám, barátságos tekintettel visszanéz rájuk, bólint, s a viharvert járművekre mutat.

– Jiuhuashan!

A csoport hamarosan szóba elegyedik az egyik kisbusz kormánya mögött ülő férfival, de az olyan közömbösen néz maga elé, mintha teljesen egyedül lenne az egész világegyetemben. Az emberek azonban nem adják fel, egyre csak mondják és mondják és mondják, mire a férfi lassan odafordítja a fejét, végignéz rajtuk, aztán kikászálódik, s mintha nagyon a kedve ellenére volna ez az egész, morcos képet vágva, s jó hosszan bíbelődve a zárral, de végre kinyitja előttük a kisbusz ajtaját, ők meg betódulnak, kezdődik az ilyenkor szokásos harc a helyekért, s bár ez ezúttal elég nagy nehézségbe ütközik, mindannyian úgy csinálnak, mintha rendben is volna minden, s már néznek is előre bizakodva és készségesen, a férfi darabról darabra végignéz rajtuk, mintha leellenőrizné, vagy jobb esetben mintha megszámolná őket, aztán odavet valamit a mellette ülőnek, és begyújtja a motort.

Mindkét oldalon két-két hely van a buszban, összesen nyolc ülés meg a vezetőülés mellett egy, de tizenöten vannak, mint kiderül, úgyhogy a nagybuszhoz képest, amivel idáig eljutottak, itt még képtelenebb helyzet áll elő, kilencre tizenöten, meg a csomagok, de senki nem tesz fel több kérdést, például hogy mi volna, ha a másik legalább három kisbuszból legalább egy még vállalkozna az elszállításunkra, nincs morgás, egy rossz szó nem hangzik el, ellenkezőleg, valami megelégedésféle érződik a levegőben, egymáshoz szorulnak, ahogy csak bírnak, s ha hihetetlennek látszik is az elején, egy perc alatt mindenki a helyén, egymás hegyén-hátán, szorosan egymáshoz préselődve, de mindenki bent – Steinék persze megint a jármű leghátuljában, ám közvetlen eléjük az az előbbi vidám, barátságos tekintetű nő kerül, meg egy nyilvánvalóan vele együtt utazó másik, az is nagyjából úgy hatvan lehet, ők a szó legszorosabb értelmében vett szomszédaik, és kettejüknek ez a közelsége a változatlanul nem túlzottan bizalomgerjesztő arcok között valahogy azonnal megnyugtató, mert túl a nyilvánvaló biztonságon, amit az ittlétük jelent, egyrészt biztosítékot adnak arra nézve, hogy az irány, amit a két idegen keres, helyes, másrészt meg feltámasztják bennük a hitet, hogy lesz azért, amit majd ők is megérthetnek ebben az átláthatatlan szabályok közt működő országban, például hogy mi ez az egész, s hogy mi itt a magyarázat: mert ez itt nyilván egy távolsági buszvégállomás, csak Nanjingban nem mondta senki, idáig járnak a nanjingi nagybuszok, innen kisebb járművekre kell szállni, ha az ember tovább akar, márpedig ők tovább, nagyon is, ülnek csendben, felnyomva a hátsó falra, és néznek előre a vezető felé, hogy indulnak‑e már, és közben egyre jobban megnyugszanak, tényleg, mind a ketten, Stein is, a tolmácsa is, hogy lám, mégsem tévedtek el, hogy nem mentek rossz irányba, s hogy így a keresett szent hegy, a reménybeli úti cél, a Jiuhuashan, nem lehet olyan nagyon messze már.

Az út, amelyre hamarosan rátérnek, már egy lapos domboldalon fut, és sokkal rosszabb, mint bármi, amin eddig jöttek. Valójában nem is út, csak egy amolyan kijárt kettős nyomvonal a sárban, de az utasok nem látszanak aggódni egyáltalán, ellenkezőleg, amikor egy-egy kikerülhetetlen kátyúba belezuttyannak, és a busz feldobja valamennyiüket a tetőre, nagy kacagás a válasz, vagy ahogy még ebből a leírhatatlan állapotú utacskából is egy idő után még rosszabb lesz, s csak egy lélegzetelállítóan keskeny, szerpentinszerű sáv marad belőle, amelynek jobb oldaláról épp hogy nem lóg le a kerék, az emberek nem nyugtalankodni kezdenek, hogy jaj, mi lesz, még megcsúszunk, és lezuhanunk a most már egyre mélyebb és mélyebb, bár az egyre sűrűbb ködben már nehezen kivehető szakadékba, nem, inkább valami élénkség terjed elölről hátra és hátulról előre, és megindul a beszélgetés, s még Stein is azon veszi észre magát, hogy nem a kétségtelen veszélyekkel és bizonytalanságokkal foglalkozik, hanem az előttük guggoló s nekik szoruló két nővel, mert vagy tíz perc után, hogy belehelik a buszt, és kezd melegedni idebent, mindketten hátratolják a csuklyát a posztókabátjukon, s látni, hogy kopasz a fejük‍³ – de akkor már feltűnik, hogy mind a kettőnek ugyanolyan anyagból varrt, és ugyanolyan sárga útitarisznyája van, és más semmi, á, villan meg Steinben, akkor hát zarándokok, s nézi őket, különösen a vidámabb tekintetűt, aki oly barátságosan a segítségükre volt a végállomáson, szemügyre veszi az arcvonásait, és örömmel állapítja meg, hogy nem egyszerűen barátságos meg vidám az a tekintet, hanem van benne valami egyszerű báj, egy állandóan sugárzó, együgyű, ártatlan derű, így néz ki az ablakon, így veszi tudomásul, ha egy-egy nagy zuttyanásnál felharsan a nevetés, és így néz néha vissza rá, a fehérre, ahogy azzal a neki nyilván mulatságosan nagy orrával ez a soványka fehér épp azt kémleli, hol jár, kik között, s hogy kik lehetnek ezek itt elöl, ebben az egyforma, hosszú posztókabátban, ölükben ezzel az egyforma, sárga tarisznyával. A társa nagyon különbözik tőle, állapítja meg Stein: komoly, értelmes, megfontolt arccal néz előre, mintha az utat vizsgálná, hogy jófelé mennek‑e valóban a most már csak szitáló esőben, s öltözetük s lenyírt koponyájuk egyforma volta mellett is hamar kiviláglik, ő teljesen másféle ember. Figyeli finom szemüvegét, elegáns, ápolt kezét, a testtartásában is megnyilvánuló büszkeséget és határozottságot, s arra gondol, hogy amazzal ellentétben ő valószínűleg gazdag és művelt, meg mintha ridegebb is volna, vagy inkább szigorúbb, parancsolóbb vagy világiasabb, egy biztos, szögezi le magában, a nő abból a modern Kínából jön, amelyből ő, Stein menekül, így hát ha zarándokok is, de teljesen különbözők, s figyelmével akaratlanul is vissza-visszatér a barátságosabbhoz, mintegy elárulva, kivel is rokonszenvezik inkább, ami persze igazán nem olyan nehéz, tudniillik választani, hisz emennek abban az együgyű, derűs, barátságos lényében van valami lefegyverezően szeretetreméltó – ül a kisbusz leghátsó ülésén, nézi ő is, amit lehet, az útból és a szakadékból az ugrándozó vállak és fejek között, aztán vet egy újabb pillantást erre a derűre, erre az állandóságra, erre az ártatlanságra, és azt gondolja, na, ő az, akire aztán az ember – még itt, Kínában is, ahol különösen a magafajta utazó az előrelátó tanácsok szerint soha nem lehet eléggé óvatos – tényleg rábízhatná mindenét.

Igyekszik kivenni a tájat odakint, amennyire ez csak szorult helyzetében lehetséges, mert érzi, hogy emelkednek, de egy darabig többet lát a kedves zarándoknőből, mint az amúgy is egyre sűrűbb ködbe került, kanyargó, életveszélyes szerpentinből, hallani, ahogy a motor erőlködik, ahogy a vezető küszködik a sebességkapcsolóval, mert folyton a hármast erőlteti, de csak a kettesben képes, túl meredek most már, s a kanyarok is túlságosan élesek, fék, kettes, hármas, és gyorsan vissza kettesbe, dőlnek erre, dőlnek arra, néha úgy érzi, maga tartja az egész rakományt, olyan erővel nehezednek rá az előtte ülők, viszont mégsem ezzel törődik, nem érdeklik a nehézségek, a vidám élénkség átragadt rá, és mi van, ha ez már a Jiuhuashan, gondolja egy kanyar után, ó, szól oda hangosan is a tolmácsnak, lehet, hogy már a Jiuhuashanon vagyunk, magán a Jiuhuashanon haladunk fölfelé – látja, hogy az utasok pénzt vesznek elő, s adják előre a vezetőnek, megkérdik hát ők is a barátságos zarándoktól, mennyi, azt mondja, fejenként öt yuan, a tolmács kiszámolja a tízet kettőjükért, és odaadja a zarándok kezébe, mutatván, hogy adja akkor előre, általános a jókedv, nyilván nem ők ketten az egyetlenek, akik hosszú utat tettek meg, míg idáig értek, és most már érezhető, hogy az utolsó kilométereken vannak, most már biztos, hogy mindannyian hamarosan megérkeznek, mindenki fönt lesz mindjárt, ha arról, hogy ki is ez a mindenki, nincs is határozott elképzelésük, és nehéz is volna, hisz a sötét, nyomorult arcokból nehéz megállapítani, hogy miért jöttek, hogy turisták, hogy dolgozni járnak ide, vagy esetleg itt fönt laknak‑e, még az is megfordul Steinben, hogy a két zarándoknak nézett nő talán nem is az, hanem apácák odafönt valamelyik női kolostorban, szent ég, próbál valahogy úgy hajolni, hogy kilásson a kisbusz aprócska ablakán, itt van hát a Jiuhuashanon, és most, az utolsó szakaszon fölfelé, ahogy visszagondol a nanjingi indulásra s a Nanjingból idáig vezető útra, ahogy visszaemlékszik, milyen véletlennek köszönheti, hogy a végállomáson az imént megtalálta az ide vezető buszt, ahogy az eszébe ötlik, milyen reménytelen is volt, sőt egyre és egyre és egyre reménytelenebb az idetartó út, mint egy népmesében, egyszeriben biztosra veszi, hogy jól tette, igen jól, hogy a klasszikus kultúra törmelékei után tervezett kutatása első úti céljaként éppen a Jiuhuashant nevezte meg, éppen ezt az elhagyatott buddhista hegyet, amelynek felkereséséről mindenki lebeszélte, ugyan mit gondolsz, mit találsz ott, kérdezték kínai barátai, nincs ott már semmi, arra, amiben te reménykedsz, nincs semmiféle remény, még hogy a Jiuhuashan, jegyezték meg rosszallóan, s csak csóválta mind a fejét, ő meg most, az el-hagyatottságnak éppen ebben a távlatában látta biztosnak, hogy jól jön, hogy ide kellett jönnie, hogy pont ezeken a sáros utakon és pont ezen az életveszélyes szerpentinen, amikor valami mozgolódásféle támad előrébb az üléseken, s valami haragosabb beszéd foszlánya üti meg a fülét, a vezető az, veszik ki a társával, ő az, aki most elkezd valamit dühösen mondogatni, és mutogatni kezd rájuk, persze nem értik meg, csak lassan, a helyi tájszólásban, mit akar, hogy a pénzt, azt küldjük már végre, mondja, a tíz yuant, veti hátra fenyegetően, s magyarázzák s mutatják elöl a többiek is, hogy ők, a két fehér, még nem fizettek, a vezető egyre dühödtebb, de most már ők is, mert már hogy is ne fizettek volna, feleli a tolmács, az előbb adtuk oda a pénzt, néz a derűs arcú zarándokra, de az nem erősíti meg a dolgot, hanem legnagyobb meglepetésükre elfordítja a fejét, nem avatkozik bele a beszélgetésbe, mely egyre baljósabb lesz a tíz yuan miatt, ők csak hajtogatják, hogy odaadták a zarándoknőnek, a vezető meg kiabál, hogy ugyan őhozzá az a tíz yuan bizony nem ért el, és rálép a fékre, és már csak ez hiányzik, a többieké megvan, a zarándoknő meg csak hallgat, és bámul kifelé az ablakon a maga változatlanul derűs tekintetével, ez nem lehet igaz, robban ki a tolmácsból a düh, s elkezd veszekedni a zarándokkal, hogy igenis odaadták, éspedig a kezébe, a tíz yuant, mire ő azt mondja ekkor előre a vezetőnek, hogy ő nem tudja, milyen pénzről beszélnek ezek az idegenek, erre teljesen eláll a szavuk, Stein döbbenten keresi a pillantását, a tolmácsa meg egyre haragosabban próbálja kikényszeríteni, hogy emez itt adja elő a pénzt, és így megy ez egy darabig, amikor egyszerre két dolog is történik: egyrészt a zarándoknő társa, a komolyabbik és a kevésbé rokonszenves odaszól halkan emennek, mire az előveszi a tíz yuant, és szó nélkül előreadja, másrészt pedig Stein is megérti, hogy ez a tiszta együgyűség, ez az ártatlan derű, az ő bizalmának és szeretetének ez a hirtelen támadt tárgya: tolvaj, el akarta lopni a tíz yuant, érti meg, de nagyon nehezen, mert egyszerűen nem akarja elhinni, pedig ez történt, a busz nekiindul újra, s a beállt csendben, ahogy az ügy szerencsés megoldódásával elhallgatnak elöl az emberek, fel kell fognia, el kell ismernie, bele kell törődnie, hogy ez a buddhista zarándok vagy apáca: becsapta, és még hogy!, hisz éppolyan derűs nyugalomban ücsörög itt a helyén, a hátát nekivetve, és éppolyan ártatlan tekintettel néz kifelé az ablakon, mintha nem történt volna semmi, mintha nem is lopta volna el a pénzt, pedig ellopta, és ez fáj a legjobban, hogy egy zarándok, hogy egy apáca, hogy ebben a posztókabátban és ezzel a zarándoktarisznyával felszerelkezve, útban a Buddha‍⁴ felé, és akkor becsap egy amúgy is kiszolgáltatott idegent, de akkor már egészen közel vannak a célhoz, mint valami varázsütésre, a busz egyszerre csak kiemelkedik a ködből, megpillantják a hegy tetejét, és mindenütt ragyog a nap, egyenesen betűz a kisbusz koszos ablakain, minden szín éles, mély, meleg és minden lobog a zöldben, Jiuhuashan, mondja a tolmács megnyugtatólag, s hogy társa valamiképp el tudjon emelkedni a dologtól, a karjára teszi finoman a kezét, Jiuhuashan, bólint rá emez, de ez nem megy neki ilyen gyorsan, még nem képes felocsúdni az előbbi történetből, viszont odakint ragyog a napfény, narancssárga csuhás szerzetesek mellett zötyögnek el, igen, itt vannak, feleli Stein zordan a tolmácsnak, s aztán megkéri, fordítsa le a zarándoknőnek, mert akar neki mondani valamit, ugyan hagyd, próbálja a tolmács lebeszélni, nem, kérlek, fordítsd le neki, erősködik az, mégpedig hogy:

– Mégis, hogy fogja ezt elintézni a Buddhával? Ezt a koszos tíz yuant?! FELEZNEK?!

Á, hagyjuk, csitítgatja a tolmács, és kimutat a sűrűsödő épületekre a hegyoldalban, a másik oldalon meg a lélegzetelállító szakadékra, hagyjuk, tényleg, int a fejével előre, s akkor már látni az első kolostorépületet, láthatóan ez a főutca, nagy a nyüzsgés, mindenütt szerzetesek, kegyszerüzletek és még egy szállodaféle is – és éppen itt állnak meg, éppen itt szállnak ki a buszból, tűz a nap a szemükbe, teljesen elvakítva próbálják kivenni, hol vannak, de csak ez a váratlan ragyogás, meg az érzete annak, hogy valahol arra, a bal oldalon, a hegy meredekje és híres csúcsa lehet, beletelik vagy egy fél percbe is, hogy egyszer csak, ahogy a szemük hozzászokik a fényhez, váratlanul meglátják az egészet egyben, és mindenütt rengeteg kolostor, csak bámulják a hegyoldalt sűrűn átszövő épületeket, a gyönyörű narancssárga kolostorfalakat meg a zöldet és zöldet mindenütt, csak nézik a kíváncsian köréjük sereglő szerzeteseket, akárcsak őket azok, aztán távolabb az innen, a főutcáról fel-felfutó ösvényeket a kolostorokhoz – és feledve már minden, majd később átgondolja, dönti el Stein, hogy ez az egész előbbi kis tolvajlás mit akart jelenteni, hogy mire vélje, s hogy egyáltalán: mit jelent, mi az értelme, s valójában nem értett‑e valamit félre, amikor váratlanul odajön hozzá a komoly tekintetű zarándoknő vagy apáca, és a lehető legbarátságosabban elmagyarázza a tolmácsnak, mikor látja, hogy kettejük közül egyedül az érti a kínait, hogy ez a szálloda, amelynek bejárata előtt várakoznak, megfelelő, ide bátran mehetnek, mutatja, akármelyikbe a Jiuhuashanon nem lehet, figyelmezteti őket jóakaratúan, nem mindegyik… jó, billenti félre a fejét, de ez az, ebbe lehet – int aztán mosolyogva búcsút egy finom mozdulattal s mintha egy kissé bocsánatkérően is a kellemetlenségért, amit kísérője miatt el kellett szenvedniük az imént, végül nekiered az egyik ösvénynek, gyors, apró lépésekkel, fel, a magasba, egy kolostor felé, hogy utolérje társát, a bűnöst, aki korát meghazudtoló frissességgel már szalad is a meredek utacskán, s még jól látják egy darabig azt az együgyű, szeretetre méltó, kedves arcot, mely csak ragyog és ragyog az éles, tiszta napfényben, ahogy vissza-visszanéz rájuk, mintha csak azt akarná megmutatni, amíg végleg el nem nyeli az ösvény zöldje, hogy azt a megcsodált, csalóka ártatlanságot onnan semmi, de semmi nem törölheti le soha… … …

Szómagyarázatok
és jegyzetek

A szövegben számmal jelzett szavak és kifejezések magyarázatát ábécérendben közöljük. A dőlt betűvel szedett szavak külön szócikként is szerepelnek. A regény címének magyarázata: Ég alatt, Égalatti (Tianxia, Thien-hszjá), vagyis „Minden, ami az Ég alatt van” – a régi kínaiak így nevezték a világot, s ami számukra ugyanaz volt: Kínát.

Ágama-szútrák – a szanszkrit buddhista kánon iratainak négy részből álló gyűjteménye

Amida-szútrák – Amitábha, a Nyugati Paradicsom Buddhájának szútrái, a Tiszta Föld iskola legfontosabb szentiratai; tanításaik szerint a cél nem a buddhává válás, hanem a Tiszta Földön való újjászületés, amit imával, meditációval lehet elérni

Ánanda – a Buddha unokafivére és tanítványa, aki több mint harminc éven át kísérte mesterét, így legtöbb tanításának fültanúja volt; a Buddha halála után részt vett az első buddhista zsinaton, ahol nagy szerepe volt annak megítélésében, hogy mit lehet a Buddha tanításának elfogadni

aozhao (ao-dzsao) – bélelt felsőkabát, gyakori észak-kínai viselet

Arany-hegy (Jinshan, Tyin-sán) – eredetileg sziget, ma félsziget a Jangcéban Zhenjiangnál, számtalan templomépületéről volt nevezetes (a mondás szerint: „A Jiao-shanon a hegy borítja be a kolostort, a Jinshanon a kolostor a hegyet”); a kulturális forradalom idején az épületek súlyosan megrongálódtak

„Aranyhomok” (Jinsha, Tyin-sá), „Száz lépés homok” (Baibusha, Páj-pú-sá), „Ezer lépés homok”(Qianbusha, Tyhien-pú-sá) – strandolásra alkalmas fövenyes partszakaszok a Putuoshan déli oldalán

Árvahegy-sziget (Gushan, Kú-sán) – sziget a hangzhoui Nyugati-tavon, valaha egy XVIII. századi császári pihenőpalota állt rajta

Avalókitésvara = Guanyin (Kuán-jin, szanszkrit Avalókitésvara) – eredetileg férfi bódhiszattva, de Kínában a könyörületesség, a gyermekáldás istennője, s így a legnépszerűbb kínai buddhista istenség

A Yu herceg temploma (A Yu wang si, Á Jű váng szö) – A Yu, vagyis a Kr. e. III. századi Asóka király, a buddhizmus indiai elterjesztője emlékének szentelt templom Ningbónál

Bai E-pavilon (Páj Ö) – Ming-kori kőépítmény, eredetileg a Zuguan-hegységben (Cu-kuan) állt egy sírnál, 1959-ben szállították a ningbói Tianyi Ge-be

Bai Juyi-gátak (Páj Tyű-jí) – gátak a hangzhoui Nyugati-tavon (Xihu), amelyeket a hagyomány szerint a Tang-kori költőóriás, Bai Juyi építtetett itteni hivatalnokoskodása (824–826) idején

Baisui Gong (Páj-szuj Kung), „A Százéves palotája” – kolostor a Jiuhuashanon, nevét egy százhúsz évet élt szerzetesről kapta; a templomban álló szobor állítólag az ő mumifikálódott teste

Beigu-hegy (Péj-kú) – valójában csak dombocska Zhenjiangban a Jangce partján, amely arról nevezetes, hogy innen vetette magát a vízbe egy III. századi uralkodó felesége; a dombon található III. századi Édes Harmat kolostor a második világháborúban jórészt elpusztult

Beiji torony (Péj-tyí) – 1385-ben épült csillagvizsgáló torony Nanjingban

Beilin (Péj-lin; Kőtáblák Ligete) – általában így nevezik Kínában a feliratos sztélék gyűjteményeit; a zhenjiangi Beilin a jiaoshani Dinghui (Ting-huj) templomban található

Beisi Ta (Péj-szö Thá; Az Északi Templom pagodája) – kilencszintes, favázas épület Suzhouban, elődje egy III. századi templom volt; jelenlegi formájában 1673-ban építették, s a legszebb dél-kínai pagodaként emlegetik

biqiu (pi-tyhiu; szanszkrit bhikshu) – szerzetes, a rendi közösség végső felavatásban részesült tagja

biqiuni (pi-tyhiu-ni; szanszkrit bhikshuni) – buddhista apáca

bódhiszattva – a mahájána ideálja, olyan lény, aki eléri ugyan a megvilágosodást, de nem lép be a nirvánába, hogy a világban maradjon, és segítse az embereket az üdvözülés elérésében

buddha – a mahájána buddhizmusban a tökéletes megvilágosodást elért, a létforgatagból kiszabadult ember; számos buddha van, ezek egyike a történeti Buddha

»a Buddha« (a Megvilágosult) – a Kr. e. VI. században élt indiai Gautama Sziddhártha herceg, a buddhizmus megalapítója, aki szerint az élet szenvedés, s az életek láncolatából csak a vágyaktól, szenvedélyektől való megszabadulással lehet kilépni; később a buddhisták a Buddhát istenségként tisztelték

Bund – a shanghai folyópart belvárosi szakasza, híres sétány, itt áll a legtöbb XIX–XX. századi nyugati stílusú épület

Canglang Ting (Cháng-láng Ting; A Kavargó Hullámok pavilonja) – a Song-kori kertművészet remeke Suzhou-ban, a X. században alapították, nevét a nagy ókori költő, Qu Yuan (Tyhű Jüen) egyik verssoráról kapta; mai formáját 1873-ban nyerte el, egyik épületében ötszáz suzhoui híresség képmása látható

chan ding (cshán ting) – „elmélkedés és koncentráció”, vagyis a buddhizmus gyakorlata

chan-buddhizmus (cshán; ismertebb japán nevén zen) – a buddhizmus egyik, Kínában létrejött változata, amely szerint a szerzetesek egyénileg érhetik el a nirvánát; az iskola befolyásosabb ága azt hirdeti, hogy az arra érett személy hirtelen, tudatos törekvés nélkül is megvilágosodhat

Changsheng dian (Csháng-seng tien, Az örök élet palotája) – Hong Sheng leghíresebb színdarabja, a Tang-házi Xuanzong császárnak és ágyasának híres, tragikus véget ért szerelmét örökíti meg

Csang Kaj-sek (pinyin átírásban Jiang Jieshi; 1887–1975) – köztársaság kori politikus, 1927-től a Guomindang (Kuo-min-táng) kormányának vezetője, aki megpróbált leszámolni a kommunistákkal; 1949-ben Taiwanra menekült, s haláláig a szigetre szorult Kínai Köztársaság elnöke volt

Daban niepan jing (Tá-pán nie-phán tying; Maháparinirvána szútra) – fontos mahájána szentirat, a hagyomány szerint a Buddha által közvetlenül a nirvánába történt belépése előtt prédikált szútra, amely így legtökéletesebb tanításait tartalmazza; ez a mű írja le először a nirvánát, s azt személyes, örökkévaló, boldog állapotként jellemzi

Daming templom (Daming Si, Tá-ming Szö; A Nagy Fényesség temploma) – az V. században alapított buddhista templom Yangzhouban; itt volt apát Jianzhen

Dashan-pagoda (Tá-sán; Nagy Könyörületesség) – negyven méter magas Song-kori téglatorony, korábban a hasonló nevű templom része volt, mára a templom elpusztult, csak a pagoda maradt meg

Datong (Tá-thung) – barlangtemplomairól híres város Shanxi tartományban

Dazhidu lun (Tá dzsö-tú lun) – Nágárdzsunához kötött, a nagy fordító, Kumáradzsíva által kínaira ültetett százfejezetes értekezés a mahájána elméletéről és gyakorlatáról

Déli Song-kor (Szung; 1127–1279) – a Song-kor második fele; a barbár hódítások miatt a dinasztia Dél-Kínába szorult vissza, de példátlan gazdasági és kulturális fejlettsége a kort a kínai történelem egyik kivételes időszakává tette

ding hui (ting huj) – „koncentráció és bölcsesség”, vagyis a buddhista elmélet és gyakorlat egyesítése

az Égalatti első forrása – eredeti nevén Zhongleng quan (Dzsung-leng tyhüen, Középső-Hideg-forrás), korábban a Jangcéban fakadt, s a vizet különleges fedeles edényben a folyó aljáról merték; állítólag innen lehetett a legjobb vizet nyerni teaforraláshoz

Fahai (Fá-háj) – egy híres kínai mese gonosz szerzetese, aki megpróbál szétválasztani egy boldog házaspárt; a feleség azonban, aki nem más, mint az emberi alakot öltött Fehér Kígyó, megküzd a szerzetessel elrabolt férjéért

Fayu Chan Si (Fá-jű Cshán Szö; A Törvény Esője templom) – 1590-ben alapított templom a Putuoshanon, egyik csarnokában a Ming uralkodók nanjingi tróntermét állították fel, amelyet egy Qing-házi császár hozatott ide

Fehér Sztúpa (Bai Ta, Páj Thá) – a yangzhoui Nyugati-tó partján álló buddhista ereklyetartó építmény, a hasonló nevű pekingi épület másolata

Feilai Feng (Féj-láj feng; Iderepült Csúcs) – alacsony hegy Hangzhou közelében, nevét egy IV. századi indiai szerzetestől kapta, aki szerint a hegy egy indiai szent hegy iderepült darabja; a hegyoldalban és a hegy barlangrendszerében kb. háromszáz X–XIV. századi szoborfaragás található

fengshui (feng-suej) – „szél és víz”, a kínai földjóslás tudománya, azon a hiten alapul, hogy az egyes helyeket meghatározó erők hatással vannak a hellyel kapcsolatba kerülők sorsára; ezért a sírok, lakóépületek stb. helyét a fengshui elvei szerint kell kiválasztani

Fengzheng wu (Feng-dzseng vú, Papírsárkány-tévedések) – Li Yu színdarabja, egy romantikus történetet mesél el, amelyben a szerelmesek papírsárkányra írt versekkel érintkeznek

Fudan Egyetem (Fú-tán) – Shanghai, illetve egész Kína egyik legnevesebb egyeteme

Gaozong császár (Kao-dzung) – a Déli Song-dinasztia első uralkodója (ur. 1127–1162), akinek sikerült megállítania az északról támadó barbár dzsürcsiket, s Dél-Kínában fenntartania a kínai uralmat

gongchi-kotta (kung-cshö) – hagyományos kínai kottafajta, amely a szöveg írásjegyei mellé írt jelekkel adja meg a hang magasságát és hosszát

Guangji templom (Kuáng-tyí; Az Általános Segítség temploma) – XIII. századi alapítású buddhista templom Pekingben, jelenleg a Kínai Buddhista Szövetség központja

Guanyin (Kuán-jin, szanszkrit Avalókitésvara) – eredetileg férfi bódhiszattva, de Kínában a könyörületesség, a gyermekáldás istennője, s így a legnépszerűbb kínai buddhista istenség

Guoqing Si (Kuo-tyhing Szö) – másfél ezer éves buddhista kolostor a Tiantai-hegy lábánál, a Tiantai iskola központja; jelenlegi épületei jórészt XVIII. századiak

guoyu (Kuó-jű; „nemzeti nyelv”) – a köztársasági korszakban így nevezték az észak-kínai nyelvjáráson alapuló hivatalos kínai nyelvet

Han-kor (Hán; Kr. e. 206–Kr. u. 220) – az egységes Kínai Birodalom első nagy virágkora

He Yuan, Ge Yuan, Xi Yuan (Hö Jüen, Kö Jüen, Hszí Jüen) – Qing-kori parkok Yangzhouban

hegy és víz (shanshui, sán-suej) – a kínai kertek, parkok, tájképek két elengedhetetlen eleme, legalább szimbolikus formában (pl. sziklák, medencék) jelen kell lenniük; emiatt a shanshui szó tájképet is jelent

helyi Nyugati-tó – kínaiul (Shou Xihu, Sou Hszí-hú), „Sovány Nyugati-tó”, ami egyaránt utal a yangzhoui tó hosszúkás formájára, illetve arra, hogy a tó a híres hangzhoui Nyugati-tó (Xihu) haloványabb, „soványabb” utánzata

hínajána – „kis szekér”, a buddhizmus korai, „ortodox” változata, amelynek üdvtana csak az egyén megszabadulásával foglalkozik

Hold-kapu – kör alakú kapu a falban, a kínai kertek és parkok gyakori eleme

Hold-tó (Yuehu, Jüe-hú) – festői tó Ningbo közepén, hajdan ide vonult vissza He Zhizhang (Hö Dzsö-dzsáng), az ismert Tang-kori költő-hivatalnok

Hong Sheng (Hung Seng; 1645–1704) – jeles korai Qing-kori drámaíró és költő; Az örök élet palotája című darabjának állítólagos erkölcstelen tartalma miatt kicsapták a Birodalmi Akadémiáról, így élete jelentős részét szegénységben töltötte a hangzhoui Nyugati-tó (Xihu) mellett

Huacheng Si (Huá-csheng Szö), „Fallal Körülvett kolostor” – 781-ben alapított kolostor a Jiuhuashanon, jelenlegi épületei Qing-koriak; neve arra utal, hogy hegyekkel van körülvéve

Huang Shen (Huáng Sen; 1687–1768) – híres korai Qing-kori festő, a „yangzhoui nyolc különc” egyike, különösen emberábrázolásairól volt ismert

Huangpu (Huáng-phú) – a Jangce mellékfolyója, mely keresztülfolyik Shanghaion

Huiji Chan Si (Huj-tyí Cshán Szö; A Bölcs Segítség temploma) – a Putuoshan harmadik legnagyobb temploma, benne egy híres kőpagodával; az ide vezető útszakaszt hagyományosan háromlépésenként leborulva kell megtenni

hutong (hú-thung) – sikátor

Jáde Császár hegye (Yuhuangshan, Jű-huáng-sán) – híres kilátóhegy a hangzhoui Nyugati-tó(Xihu) mellett, nevét egy négy évszázada épült, ma teázóvá alakított taoista templomról kapta; a Jáde Császár legendás ősi uralkodó, a vallásos taoizmus egyik istensége

Jáde-forrás (Yuquan, Jű-tyhüen) – híres hangzhoui forrás; Taps-tónak is nevezik, mivel a legenda szerint másfél ezer éve egy taps hangjára tört fel

Jiajing (Tyjá-tying) – a Ming-dinasztia uralkodásának 1522– 1566 közötti időszaka

Jiangtian kolostor (Tyjáng-thien) – valaha az egész Jinshant beborító kolostor, ezért nevezik Jinshan kolostornak is; eredetileg a Jin-korban (265–420) épült, mai formájában Qing-kori, s híres építményei Kína számos más épületének mintájául szolgáltak

Jianzhen (Tyien-dzsen; 688–763) – yangzhoui származású buddhista szerzetes, aki többszöri sikertelen próbálkozás után 753-ban eljutott Japánba, s fontos szerepe volt a buddhizmus ottani megismertetésében; Narában halt meg

Jiaoshan (Tyjao-sán) – sziget a Jangcéban Zhenjiangnál, több híres műemlék található rajta; nevét egy remetéről kapta, aki háromszor is visszautasította a császár által neki felkínált hivatalt

Jiming kolostor (Tyí-ming; Kakaskukorékolás) – 1387-ben épült buddhista kolostor Nanjingban, jelenleg itt működik Kína kisszámú apácazárdáinak egyike

Jinci-templom (Tyin-chö) – kb. ezeréves templom Hang-zhouban, a taiping felkelés alatt megrongálódott, 1949 után állították helyre

jingju (tying-tyű; pekingi opera) – korábbi formákat ötvöző, de viszonylag későn, 1870 körül, a császári udvar támogatásával létrejött operastílus; a kunquhöz képest viszonylagos kötetlenség jellemzi, így nagy teret enged a színészi szabadságnak, az improvizációnak

Jin-kor (Tyin, 265–420) – gyenge központi hatalom, barbár támadások, széttagoltság jellemezte korszak

jinshi (tyin-sö) – szó szerint „bejutott tudós”, a három hivatalnoki vizsgafokozat közül a legmagasabb, a háromévenként tartott fővárosi vizsgán lehetett megszerezni

»Jiuhuashan« (Tyjú-huá-sán; „A Kilenc Virág hegye”) – Kína négy buddhista szent hegyének egyike, fénykorában két-háromszáz kolostor működött itt; nevét Li Taibai egyik verséről kapta

Kangxi (Kháng-hszí) – Qing-házi császár (ur. 1661–1722), hosszú uralma a mandzsu dinasztia megszilárdulásának, a gazdaság stabilizálódásának és a területi terjeszkedésnek a korszaka volt

Kobo Daishi (eredeti nevén Kúkai; 774–835) – híres japán buddhista szerzetes, aki megjárta Kínát is

konfucianizmus – ókori kínai filozófiai iskola, amely a Kr. e. II. századtól a kínai császárság meghatározó ideológiája volt; központjában az erényes viselkedés, a morális értékek állnak, fontos eleme a tekintély és a múlt tisztelete

Kong Rong rang li (Khung Zsung zsáng lí; Kong Rong átengedi a körtét) – történet Kong Rongról, Konfuciusz Han-kori leszármazottjáról; a történet szerint a négyéves Kong egy kosár körtéből a legkisebbet választotta, hogy a nagyobbak az idősebb rokonainak juthassanak

»kopasz nők« – a fej kopaszra borotválása hagyományos előírás a buddhista szerzetesek és szerzetesnők számára

„Középső Birodalom” – Kína kínai neve Zhongguo (Dzsung-kuó), vagyis „Középső Birodalom”; a hagyomány szerint a név arra utal, hogy a kínaiak úgy tartják, országuk a világ közepe (maga a kifejezés az ókori széttagoltság időszakából származik, amikor nem az összes kínai területet, hanem csupán a központi elhelyezkedésű fejedelemségeket jelölte)

Kuaiji-hegy (Khváj-tyí; Tanácskozás-hegy) – hegy Shaoxing mellett, nevét onnan kapta, hogy a legenda szerint Yu király itt beszélte meg embereivel a vízszabályozási munkálatokat

kulturális forradalom (1966–1976) – a kínai pártvezetés soraiban dúló hatalmi harc legszélsőségesebb szakasza, amelynek során Mao elnök az ellenfeleivel való leszámolásba bevonta az ifjúságot is; az időszakot kaotikus viszonyok, az értelmiség megnyomorítása, a kulturális értékek megsemmisítése és tomboló személyi kultusz jellemezte

kunqu (khun-tyhű) – a ma is élő több mint háromszáz kínai operastílus egyike, amely a XVI–XIX. század között élte virágkorát; az északi és a déli színjátékstílusok egyesítésén alapul, a zene, a szöveg, a színpadi előadás rendkívüli kötöttsége és kifinomultsága jellemzi

Laozi (Lao-dzö) – legendás ókori filozófus, a taoizmus legfontosabb képviselője; a neki tulajdonított verses filozófiai költemény ismert mind Laozi, mind Dao-dejing (Tao-tö-tying, Az Út és Erény könyve) címen

Li Shimin (Lí Sö-min; 598–649) – Taizong (Tháj-dzung; ur. 626–649) néven a Tang-dinasztia második császára, a kínai történelem egyik legjelentősebb uralkodója volt, aki apja hadvezéreként a dinasztia megalapításában is tevékenyen részt vett

Li Taibai (Lí Tháj-páj; 701–762) – a Tang-kor, illetve a kínai történelem egyik legnagyobb költője, költészetét csakúgy, mint életét, a szabadság, a kötetlenség, a spontaneitás jellemezte (Magyarországon leginkább Li Taj-po átírással ismert)

Li Yi Lian Chi (Lí Jí Lien Cshö) – „szertartásosság”, „kötelességtudat”, „becsületesség”, „szégyenérzet”; négy fontos konfuciánus erény, amely nagy szerepet játszik az oktatásban

Li Yu (Lí Jű; 1611–1680) – neves regény-, novella- és drámaíró, kritikus, színházigazgató

lian (lien) – egyrészes női ruha

liang (liáng) – uncia, a fizetőeszközként használt ezüst súlyegysége

Linggu Si (Ling-kú Szö; A Lelkek Völgyének kolostora) – 514-ben alapított kolostor, Zhu Yuanzhang sírjának építésekor telepítették át mai helyére, a nanjingi Bíborarany-hegyhez; a taiping felkelés alatt leégett

Lingyin Si (Ling-jin Szö; A Lélek Rejteke kolostor) – 326-ban alapított kolostor egy Hangzhou közeli patakvölgyben a Feilai Feng lábánál, hatalmas, kb. húszméteres Buddha-szobráról híres; jelenlegi formájában a XVII. században épült

Liu Yuan (Liu Jüen; Megmaradt Kert) – eredetileg Ming-kori, mai formájában Qing-kori magánkert, Kína négy, központi védelemben részesülő parkjának egyike

Longjing (Lung-tying; Sárkánykút) – karsztkút Hangzhou külvárosában, környékén terem Kína leghíresebb teája, a róla elnevezett Longjing zöldtea; az igazi ínyencek a Tigrisugrás-forrás vizével készítik el

Longmen (Lung-men) – híres barlangtemplom-együttes Henan tartományban, Luoyang közelében

lótusz – a buddhizmusban a Buddha, a végtelenség, az üdvösség jelképe

Lótusz-szútra – teljes nevén A Jó törvény lótusza szútra, Kínában az egyik legnépszerűbb mahájána szentirat, legelterjedtebb fordítását 406-ban készítette Kumáradzsíva; a szútra szerint a Buddha a lényeket képességeiknek megfelelően, különbözőképpen tanítja, de a cél mindig ugyanaz: a buddhaság elérése

Louwailou-pavilonok (Lou-váj-lou; Paloták palotája) – híres étterem az Árvahegy-szigeten, amely hangzhoui specialitásairól ismert

Lu Xun (Lú Hszün, 1881–1936) – a XX. század első felének egyik legjelentősebb írója, gondolkodója, a modern kínai irodalom atyja

Lunyu (Lun-jű; Beszélgetések és mondások) – Konfuciusz rövid mondásait és tanításait tartalmazó ókori mű

luohan (luó-hán; szanszkritul arhat) – a hínajána buddhizmusban a megvilágosodás legmagasabb fokát elérő szent

ma jia (má tyjá) – a Qing-kori előkelőségek körében divatos mellényféleség, létezett mind férfi, mind női változata

mahájána – „nagy szekér”; a buddhizmusnak a Kr. e. I. században kialakult változata, amely az egyetemes üdvöt, minden élőnek a szenvedéstől való megszabadulását ígéri; Kínában ez a forma terjedt el

mao – más néven jiao (tyjao), a yuan váltópénze; egy yuan tíz maót ér

Mengzi (Meng-dzö, Menciusz) – ókori konfuciánus filozófus, leghíresebb tanítása szerint az ember természeténél fogva jó

Mi Fei (Mí Féj; 1051–1107) – híres festő, műgyűjtő, kalligráfus

Mi Fu (Mí Fú) = Mi Fei, (Mí Féj; 1051–1107) – híres festő, műgyűjtő, kalligráfus

Ming-kor (1368–1644) – az utolsó kínai származású dinasztia kora, egy újabb kulturális felvirágzás időszaka

Mingzhou-pavilon (Ming-dzsóu) – a Kőtáblák Ligete (Bei-lin) nevű feliratos kőtáblagyűjteményt őrző épület a ningbói Tianyi Ge-ben; összesen 173 sztélé található itt

Mochou-tó (Mó-cshóu; Nebúsulj-tó) – Nanjing leghíresebb tava, nevét egy gyönyörű lányról kapta, akit akarata ellenére kényszerítettek feleségül egy hatalmassághoz

Mudanting (Mú-tán-thing; Bazsarózsa lugas) – Tang Xianzu leghíresebb színdarabja a szenvedély hatalmáról, egy bonyolult szerelmi történetet mesél el, amelyben a szerelem először megöli, majd feltámasztja a fiatal lányt, így az egybekelhet szerelmével

Nagy Általvezetés Bölcsessége-szútra (Da zhidu jing) – a dolgok végső ürességét fejtegető mahájána alapszöveg

Nagy Csatorna – a világ leghosszabb mesterséges vízi útja, a VII. században épült; a Jangce alsó folyását köti össze Észak-Kínával

Nagy Nirvána-szútra = Daban niepan jing (Tá-pán nie-phán tying; Maháparinirvána szútra) – fontos mahájána szentirat, a hagyomány szerint a Buddha által közvetlenül a nirvánába történt belépése előtt prédikált szútra, amely így legtökéletesebb tanításait tartalmazza; ez a mű írja le először a nirvánát, s azt személyes, örökkévaló, boldog állapotként jellemzi

Nanjing lu (Nán-tying lú) – Shanghai leghíresebb bevásárlóutcája

…nyilván ismeri, melyik híres jelenetre és mondatra utalok… – a Lunyunek (Beszélgetések és mondásoknak) rögtön az első bekezdésében található az alábbi mondás: „A mester mondotta: […] Akinek messzi földről jött barátja akad, vajon nem örülhet‑e?”

Nyugati-tó = Xihu, (Hszí-hú; Nyugati-tó) – Hangzhou által körülölelt tó, a régi időktől fogva Kína egyik leghíresebb látványossága

Orchidea Pavilon – eredetileg a híres kalligráfus, Wang Xizhi rezidenciája Shaoxingnál; a hasonló címet viselő mű egy 353-ban itt tartott írástudói összejövetelt örökít meg, Wang által írt (mára elveszett) utószava a kínai kalligráfia leghíresebb alkotása

Ouyang templom – Ouyang Xiu emlékére, egy tisztelője által emelt templom Yangzhouban; mai épülete 1934-ből való

Ouyang Xiu (Óu-jáng Hszjú; 1007–1072) – híres Song-kori politikus, prózaíró és költő

Pan Yue (Phán Jüe; 247–300) – szépségéről, tehetségéről és szomorú hangvételű verseiről ismert költő; a Zhuozheng Yuan neve a Xianju fu (Hszjen-tyű fú, Leíró vers a gondtalan életről) című verséből származik

pinyin (phin-jin) – a kínai szavaknak a Kínai Népköztársaságban hivatalos latin betűs átírása; az utóbbi években Nyugaton is elterjedtté vált

Pudong (Phú-tung) – a Huangpu folyónak a shanghai belvárossal szemben fekvő partján elterülő, 1990 óta felépült ultramodern kereskedelmi-pénzügyi negyed, számos magasépülettel és felhőkarcolóval

Puji Chan Si (Phú-tyí Cshán Szö; Az Általános Segítség temploma) – a Putuoshan legnagyobb temploma, valaha ezer szerzetes lakta; 1080-ban alapították, ma is templomként működik

Putuoshan (Phú-thuó-sán) – kis tengeri sziget Ningbóhoz közel, a négy leghíresebb kínai buddhista zarándokhely egyike, Guanyin (Avalókitésvara) kultuszának központja; a X. század óta kegyhely, valaha 300 templom állt rajta

Qian Jin szoba (Tyhien Tyin) – egy köztársaság kori hivatalnok több mint ezer feliratos Jin-kori téglát adományozott a Tianyi Ge-nek, innen a gyűjtemény neve: Ezer (Qian) Jin

Qianlong (Tyhien-lung) – Qing-házi császár (ur. 1735–1799), uralma alatt érte el a gazdasági és kulturális virágzását élő Kínai Birodalom legnagyobb kiterjedését

Qing család őseinek temploma (Tyhing) – 1923–25-ben épült templom, amely áldozatbemutatásra szolgált

Qing-kor (Tyhing; 1644–1911) – az utolsó, mandzsu származású császári dinasztia uralkodásának időszaka, első fele a konszolidáció, a hódítások, a gazdasági növekedés, egyben a hagyományos társadalom megmerevedésének kora, második felét a nyugati behatolás, a felkelések, s a régi világ gyors összeomlása jellemzi

qipao (tyhí-phao) – magas gallérú, hosszú, egyrészes, hagyományos női viselet

ren (zsen) – „emberség”, az egyik legfontosabb konfuciánus erény, amelyet minden embernek gyakorolnia kell

Renmin Ribao (Zsen-min Zsö-pao; Népi Napilap) – a kommunista párt hivatalos napilapja

Saicho (767–822) – híres japán buddhista szerzetes, a Tendai iskola alapítója

Sákjamuni – „a Sákja királyi nemzetség bölcse”, a történeti Buddha

sárga csuha – buddhista szerzetesi viselet

Shi Kefa (Sö Khö-fá; 1602–1645) – Yangzhou védelmének irányítója az 1645-ös mandzsu támadás idején; hősiesen védte a várost, s annak eleste után, mivel nem volt hajlandó behódolni, a mandzsuk kivégezték

Shifan Egyetem (Sö-fán) – a pekingi Tanárképző Egyetem

Shigong Si (Sö-kung Szö; Shi mester emléktemploma) – Shi Kefa emlékére 1772-ben emelt templom Yangzhouban

Shingon (kínaiul: Zhenyan, Dzsen-jen) – Az Igaz Szó iskolája, az ezoterikus buddhizmus Japánban elterjedt változata; alapítója Kobo Daishi

Shiwu guan (Sö-vú-kuán; Tizenöt füzér pénz) – híres kunqu-darab, amelyben két ártatlant halálra ítélnek egy mészáros meggyilkolása és kifosztása miatt, de aztán egy magas rangú és igazságos hivatalnok közbelépésére felmentik őket, és elfogják a valódi gyilkost

Shizi Lin (Sö-dzö Lin; Oroszlánkert) – 1350-ben, egy buddhista mester emlékére épül kert Suzhouban, a Yuan-kori kertépítési stílus megtestesítője

shoujie (sóu-tyje; „fogadalmat tett”) – a szerzetesekre vonatkozó előírások egy részét elfogadó személy, afféle novícius

Siku quanshu (Szö-khú tyhüen-sú; A Négy Tárház Minden Könyve) – az 1770-es években kiadott császári könyvgyűjtemény, amely kb. 3500 művet tartalmaz, 2,3 millió oldalon, 1500 kötetben; összesen hét példányát a birodalom hét pontján őrizték külön épületekben

Song-kor (Szung; 960–1279) – a Song uralkodóházról elnevezett korszak, amelyet hatalmas technikai-gazdasági és kulturális fejlődés, ugyanakkor katonai gyengeség jellemzett

Su Dongpo (Szú Tung-phó; 1037–1101) – politikus, író, a Songkor egyik legjelentősebb költője

Su Shi (Szú Sö) = Su Dongpo (Szú Tung-phó; 1037–1101) – politikus, író, a Song-kor egyik legjelentősebb költője

Sui-kor (Szuj; 581–618) – a hosszú széttagoltság után Kínát újraegyesítő, rövid életű Sui-dinasztia uralkodásának korszaka

Szun Jat-szen (pinyin átírásban Sun Yixian vagy Sun Zhong-shan; 1866–1925) – politikus, forradalmár, a császárság bukásához, a köztársaság megalakulásához vezető mozgalom vezéralakja, egy ideig a Kínai Köztársaság elnöke

Taipai-hegy (Tháj-pháj) – hegy Ningbótól 30 km-re

taiping felkelés (tháj-phing; 1851–1864) – Dél- és Közép-Kína nagy részére kiterjedt parasztlázadás, amelynek célja az egyenlőségen alapuló társadalom létrehozása volt; a felkelők fővárosuknak Nanjingot tették meg

Tai-tó (Taihu, Tháj-hú) – Jiangsu és Zhejiang tartomány határán fekvő tó, Kína negyedik legnagyobb édesvízi tava, fontos turistalátványosság; a környékén található különös alakú kövekről is híres, amelyek sok kínai kertnek váltak a díszeivé

Tang Xianzu (Tháng Hszjen-cú; 1550–1617) – a leghíresebb Ming-kori drámaíró, aki nagy hangsúlyt helyezett színjátékainak irodalmi értékére

Tang-kor (Tháng; 618–907) – a kínai történelem egyik legfényesebb időszaka, a kínai kultúra aranykora

Tendai – a Tiantai iskola japán változata

Tiananmen (Thien-án-men; A Mennyei Béke kapuja) – kapubástya Peking központjában, a róla elnevezett téren; régen a császári palota bejáratául szolgált

Tiantai-hegy (Thien-tháj) – hegyvonulat Ningbótól délre, híres buddhista kegyhely, az egyik legjelentősebb buddhista iskola névadója

Tiantong Chan Si (Thien-thung Cshán Szö; Az Ég Gyermeke kolostor) – Kína egyik legnagyobb chan-buddhista kolostora Ningbo mellett, kb. másfél ezer éves

Tigrisugrás-forrás (Hupaoquan, Hú-phao-tyhüen) – a kínaiak szerint a világ harmadik legjobb vizű forrása Hangzhou kirándulóövezetében; nevét egy legendáról kapta, amely szerint a IX. század elején egy jó szellem két tigrissel elküldte egy itt letelepedett szerzetesnek a távoli Heng-hegy egyik forrását

Tripitaka – „Hármas Kosár”, a buddhista szentiratok három fő részből álló gyűjteménye

vérengző japánok – 1937 decemberében a Nanjingot elfoglaló japánok a város több százezer lakosát lemészárolták

Viharcsúcs-pagoda (Leifeng ta, Léj-feng Thá) – híres torony a hangzhoui Nyugati-tó egyik félszigetén, amelynek eredeti épülete 1924-ben, ezeréves korában magától összeomlott

világhírű költői verseny – 353-ban Wang Xizhi rezidenciáján tartott találkozó, amelyen negyvenegy neves írástudó vett részt

Wang Anshi (Váng Án-sö; 1021–1086) – híres politikai reformer, költő, prózaíró

Wang Xianchen (Váng Hszjen-cshen) – Ming-kori cenzor, miután kegyvesztett lett, 1509-ben ő építtette Suzhou-ban a Zhuozheng Yuant; fia később egyetlen éjszaka eljátszotta egész örökségét

Wang Xizhi (Váng Hszí-dzsö; 321–379) – a legnagyobb kínai kalligráfus, az ún. fogalmazó írás első művelője; az Orchidea-pavilon volt a lakhelye, amely híres írástudói találkozók helyszíneként szolgált

Wangfujing (Váng-fú-tying) – Peking leghíresebb vásárlóutcája

Wangshi Yuan (Váng-sö Jüen; A Hálók Mesterének Kertje) – Suzhou legkisebb kertje, 1140-ben építtette egy hivatalnok; a kínai kertművészet egyik legszebb reprezentánsának tartják, egy részletét a New York‑i Metropolitan Museum of Artban is felépítették

Wei Liangfu (Véj Liáng-fú) – XVI. századi kunshani zenész, aki korábbi operastílusok ötvözésével létrehozta a kunqu nevű operafajtát

Wei! (Véj!) – Halló!

Wen Zhengming (Ven Dzseng-ming; 1470–1559) – híres Ming-kori festő és költő

Wenchang utca (Ven-csháng) – nevét az utca Yangzhou egyik Ming-kori nevezetességéről, A Műveltség Felvirágoztatásának tornyáról (Wenchang Ge, Ven-csháng Kö) kapta

Wenfeng Ta (Ven-feng Thá; A Műveltség Csúcsa-pagoda) – nyolcszögletes, hétszintes épület, a Nagy Csatornán Zhenjiangba érkezve ezt pillantották meg először az utazók

Wenzong ge (Ven-dzung kö) – a taiping felkelés alatt elpusztult pavilon Zhenjiangban, amelyben valaha a Siku quanshut őrizték

Wu állam (Vú) – kínai fejedelemség a Kr. e. I. évezred derekán a mai Zhejiang tartomány területén; később ugyanígy hívtak egy Kr. u. III. századi itteni államalakulatot

Wu Zixu (Vú Dzö-hszű), Tong Wengshu (Thung Veng-sú), Bai Juyi (Páj Tyű-jí), Fang Chouyan (Fáng Cshóu-jen), Xun Cunei (Hszün Chú-néj), Han Shizhong (Hán Sö-dzsung), Weng Cengming (Veng Cheng-ming), Wen Tianxiang (Ven Thien-hszjáng), Liu Zifu (Liu Dzö-fú) – hírességek, akiknek élete valami módon kapcsolódott Suzhouhoz; közülük a legjelentősebbek: Wu Zixu, Kr. e. V. századi bölcs, tragikus sorsú politikus; Bai Juyi (772–846), a Tang-kor egyik legnagyobb költője; Han Shizhong (1089–1151), kínai hadvezér és hazafi; Wen Tianxiang (1236–1282), Song-kori költő és prózaíró; Li Bairól = Li Taibai (Lí Tháj-páj; 701–762) – a Tang-kor, illetve a kínai történelem egyik legnagyobb költője, költészetét, csakúgy, mint életét, a szabadság, a kötetlenség, a spontaneitás jellemezte (Magyarországon leginkább Li Taj-po átírással ismert)

Wuji bajiao (Vú-tyí pá-tyjao) – öt időszak, nyolc fokozat

Wuliang Dian (Vú-liáng Tien; A Mérhetetlen Buddha csarnoka) – XIV. századi épület a nanjingi Linggu Siben; Kínában szokatlan módon kizárólag kőből és téglából épült, ezért gyakran írják azonos hangalakú, de más jelentésű írásjegyekkel „Mestergerenda Nélküli” csarnoknak

xiao lingzi (hszjao ling-dzö) – magas gallérú felsőruha

xiliang (hszí-liáng) – kölesfajta

Xu Wei (Hszű Véj; 1521–1593) – neves Ming-kori festő, Shaoxing szülötte

Yan Liben Guanyin-ábrázolásának sztéléje – Yan Liben (Jen Lí-pen; 600–673) Tang-kori udvari hivatalnok-festő volt, Guanyinről festett (mára elveszett) képéről kővésetet, majd erről pacskolatot készítettek, s ez utóbbiról 1608-ban újra vésetet, amely ma is látható

Yangzhou pinghua (Jáng-dzsóu phing-huá) – a Qing-kor első felében, Yangzhou városában virágzott mesemondó műfaj

yangzhoui nyolc különc (Yangzhou baguai, Jáng-dzsóu pákváj) – Jin Nong (Tyin Nung; 1687–1764), Huang Shen (Huáng Sen; 1687–1768), Zheng Xie, más néven Zheng Banqiao (Dzseng Hszie, Pan-tyhiao; 1693– 1765), Li Shan (Lí Sán; 1686–1762), Li Fangying (Lí Fáng-jing; 1695–1755), Wang Shishen (Váng Sö-sen; 1685–1759), Gao Xiang (Kao Hszjáng; 1688– 1753), Luo Pin (Luó Phin; 1733–1799); Yangzhou-ban tevékenykedő festők, a kínai festészet megújítói, különösen virágábrázolásaik híresek

Yi He Ming-sztélé (Jí Hö Ming; Áldozati Felirat a Darunak) – ma Zhenjiangban található, 514-ből származó, ismeretlen szerzőjű felirat, egy otthon nevelt darumadár elsiratásáról szól

Yi Yuan (Jí-jüen; Az Örömök Kertje) – a XIX. század második felében épült hivatalnoki magánkert Suzhouban

Yifu Színház (Jí-fú) – eredetileg Tianchan (Thien-cshan) Színház, mely a mai nevét egyik szponzoráról kapta; Shanghai legrégibb és leghíresebb, hagyományos operát játszó színháza; virágkorát a két világháború közötti évtizedekben élte

Yijing (Jí-tying; Változások könyve) – ókori kínai mű, amely eredetileg jóskönyv volt, később filozófiai mondanivalót tulajdonítottak neki, s felvették a konfuciánus klasszikusok közé

Ying Yujian (Jing Jü-tyien; XII–XIII. század) – chan-buddhista szerzetes-festő, alkotásait a szabad ecsettechnika jellemzi

Yingtian-pagoda (Jing-thien Thá) – hétszintes, harmincméteres torony egy Shaoxing közepén emelkedő domb tetején; az eredetileg a Jin-korban (265–420) épült pagodát a Song-korban építették újra

Yu király (Jű) – kultúrhérosz, aki a legendák szerint a Kr. e. XXI. században a megáradt vizeket elvezette a tengerbe, s így véget vetett a világot sújtó özönvíznek

Yu Yuan (Jű Jüen; Örömök kertje) – a XVI. század végén egy visszavonult hivatalnok által a pekingi császári parkok mintájára építtetett magánkert Shanghaiban

»yuan« (jüen) – kínai pénzegység; 2002-ben kb. 8 yuan ért egy amerikai dollárt

Yuan-kor (Jüen; 1271–1368) – a mongolok kínai uralmának időszaka

Yue Királyság (Jüe) – a számos, egymással hadakozó államalakulat egyike a Kr. e. I. évezredben

Yulan fenghui (Jű-lán feng-huj) – a hetedik holdhónap 15. napjára eső buddhista „halottak napja”

yuwen (jű-ven) – (kínai) nyelv és irodalom

Zhao Mengfu (Dzsao Meng-fú; 1254–1322) – a Yuan-kor legnevesebb udvari festője és kalligráfusa

zhi hui (dzsö huj) – „tudás és bölcsesség”, vagyis a buddhizmus elmélete

Zhiyi (Dzsö-jí; 538–598) – híres buddhista szerzetes, a Tiantai iskola alapítója; 575-ben a Tiantai-hegyen állította fel remetekunyhóját, később itt lett az iskola központja; a Lótusz-szútrára alapuló tanai szerint a világ egynemű, minden átmeneti, s a Buddha minden porszemben jelen van

Zhongguan lun (Dzsung-kuán lun; Madhjamaka-sásztra, Értekezés a Középútról) – Nágárdzsuna értékezése, a dolgok ürességét valló Madhjamaka, vagyis a Középút iskolájának egyik alapszövege

Zhou Enlai (Dzsóu Ön-láj; 1898–1976) – kommunista politikus, 1949-től 1976-ig a Kínai Népköztársaság miniszterelnöke

Zhu Yuanzhang (Dzsú Jüen-dzsáng; 1328–1398) – a Ming-dinasztia alacsony származású alapítója, aki birodalma fővárosául Nanjingot tette meg

Zhuangzi (Dzsuáng-dzö) – ókori taoista filozófus, illetve a nevéhez kötött könyv; a Laozinél jóval terjedelmesebb Zhuangzi a filozófiai taoizmus legfontosabb összefoglalása

Zhuangyuan-pavilon (Dzsuáng-jüen; Vizsgaelső) – a kép- és kalligráfiakiállításnak helyet adó hat épület egyike a ningbói Tianyi Ge-ben

Zhuozheng Yuan (Dzsuó-dzseng Jüen; Az Egyszerű Ember politikájának kertje) – Suzhou legnagyobb kertje, 1509-ben létesítették, a Ming-kori kertépítési stílus képviselője; nevét egy Pan Yue-idézettől kapta: „Kertjének művelése, hogy fedezze vele napi szükségleteit, ez az egyszerű ember politikája”

zhuyin zimu (dzsú-jin dzö-mú) – a köztársasági korszakban, illetve manapság Taiwanon használatos átírási rendszer, amely a kínai szótagok kiejtésének megadására használatos

Kiejtési útmutató

A könyvben a kínai nevek és kifejezések a Kínai Népköztársaságban hivatalos s világszerte egyre elterjedtebbé váló úgynevezett pinyin átírásban szerepelnek. Az alábbi lista a pinyinben megadott szavak megközelítő kiejtését adja meg. A magyar és a kínai hangkészlet különbözősége miatt az átírás természetesen nem pontos. A legfontosabb tudnivalók: az á-val jelölt hangok általában röviden ejtendők; a szótag-kezdő mássalhangzó utáni h egészen rövid h hangot jelöl; a v szótagkezdő az angol w-nek felel meg; a hsz-nek átírt hang egyszerre ejtett sz és j; a zs-nek átírt hang egyszerre ejtett r és zs; a dz-nek és dzs-nek átírt hangok zöngétlenek. Néhány kínai szónak a magyarban meghonosodott alakját használjuk (Peking, Jangce stb.).

A Yu – Á Jű

aozhao – ao-dzsao

Bai Juyi – Páj Tyű-jí

Baisui Gong – Páj-szuj Kung

Baixian – Páj-hszien

bei – péj

Bai E – Péj Ö

Beigu – Péj-ku

Beiji – Péj-tyí

Beilin – Péj-lin

Beisi Ta – Péj-szö Thá

biqiu – pí-tyhjú

biqiuni – pí-tyhjú-ní

Canlang Ting – Chan-lang Thing

chan – cshan

chan ding – cshan ting

Chan Zibei – Cshan Dzö-péj

Changsheng dian – Cshang-seng tien

Chen – Cshen

Chen Qubing – Cshen Cshű-ping

Chen Xianfa – Cshen Hszjen-fá

Chi – Cshö

da hualian – tá huá-lien

Da zhidu lun – Tá dzsö-tú lun

Daban niepan jing – Tá-pán nie-phán tying

Dahuangjia Jiudian – Tá-huáng-tyjá Tyjú-tien

Daming Si – Tá-ming Szö

Dashan – Tá-sán

Datong – Tá-thung

Daxi lu – Tá-hszí lú

Deng – Teng

Didi, meimei, kuai qilai – Tí-tí, méj-méj, kváj tyhí-láj

ding hui – ting huj

Dongyang – Tung-jáng

Doumen – Tóu-men

Fahai – Fá-háj

Fan Qin – Fán Tyhin

Fang Chouyan – Fáng Cshóu-jen

Fang Peihe – Fáng Phéj-hö

Fayu Chan Si – Fá-jű Cshan Szö

Feigong – Féj-kung

Feilai Feng – Féj-láj Feng

Fenghua – Feng-huá

Fenghuang Ling – Feng-huáng Ling

fengshui – feng-suej

Fengzheng wu – Feng-dzseng vú

Fudan – Fú-tán

Fujian – Fú-tyien

Fuzhou lu – Fú-dzsóu lú

Gaozong – Kao-dzung

ge – kö

Ge Youliang – Kö Jóu-liáng

Ge Yuan – Kö Jüen

Gong Liefei – Kung Lie-féj

gongchi – kung-cshö

Guangdong – Kuáng-tung

Guangji Si – Kuáng-tyí Szö

Guangxi – Kuáng-hszí

Guanyin – Kuán-jin

Guoqing Si – Kuó-tyhing Szö

guoyu – kuó-jű

Han – Hán

Han Shizhong – Hán Sö-dzsung

Hangzhou – Háng-dzsóu

Hanyin – Hán-jin

He Yuan – Hö Jüen

Henan – Hö-nán

Hong Sheng – Hung Seng

houyuan – hóu-jüen

Huacheng Si – Huá-csheng Szö

Huang Shen – Huáng Sen

Huangpu – Huáng-phu

Huatian Si – Huá-thien Szö

Huiji Chan Si – Huj-tyí Cshan Szö

huo tong – huó thung

hutong – hú-thung

ji gong – tyí-kung

Ji Yinjian – Tyí Jin-tyien

Jiajing – Tyjá-tying

Jiang Jieshi – Tyjáng Tyie-sö

Jiang Yuqing – Tyjáng Jű-tyhing

Jiangjing – Tyjáng-tying

Jiangsu – Tyjáng-szú

Jiangtian – Tyjáng-thien

Jiangxi – Tyjáng-hszí

Jianzhen – Tyien-dzsen

Jiaoshan – Tyjiao-sán

Jicheng – Tyí-csheng

Jiefang beilu – Tyje-fáng péj-lú

Jiming – Tyí-ming

Jinci – Tyin-chö

jingju – tying-tyű

Jinshan – Tyin-sán

jinshi – tyin-sö

Jiuhuashan – Tyjú-huá-sán

jiuyao xiayu le – tyjú-jao hszjá-jű lö

Kangxi – Khang-hszí

Kong Rong rang li – Khung Zsung zsáng lí

Kuaiji – Khváj-tyí

kunqu – khun-tyhű

Kunshan – Khun-sán

Lai Guoliang – Láj Kuó-liáng

laosheng – lao-seng

Laozi – Lao-dzö

Li Bai – Lí Páj

Li Shimin – Lí Sö-min

Li Taibai – Lí Tháj-páj

Li Yi Lian Chi – Lí Jí Lien Cshö

Li Yu – Lí Jű

lian – lien

liang – liáng

Lianhua jing – Lien-huá tying

Lili – Lí-lí

Linggu Si – Ling-kú Szö

Linghu – Ling-hú

Lingyin Si – Ling-jin Szö

Liu – Liu

Liu Huali – Liu Huá-lí

Liu Yazhi – Liu Já-dzsö

Liu Yuan – Liu Jüen

Liu Zifu – Liu Dzö-fu

Longjing – Lung-tying

Longmen – Lung-men

Louwailou – Lóu-váj-lóu

Lu Xun – Lú Hszün

Lunyu – Lun-jű

luohan – luó-hán

ma jia – má tyjá

Mao – Mao

mao – mao

Mengzi – Meng-dzö

Mi Fei – Mí Féj

Mi Fu – Mí Fú

miao – mjao

Ming – Ming

Mingzhou – Ming-dzsóu

Mochou – Mó-cshóu

Mudanting – Mú-tán-thing

Muzhenliao – Mú-dzsen-ljao

Nanjing – Nán-tying

Nanjing lu – Nán-tying lú

Nanxun – Nán-hszün

Ningbo – Ning-pó

Ouyang Jianghe – Ou-jáng Tyjáng-hö

Ouyang Xiu – Óu-jáng Hszjú

Pan Yue – Phán Jüe

Pinghui – Phing-huj

pinyin – phin-jin

Pudong – Phú-tung

Puji Chan Si – Phú-tyí Cshán Szö

Putuoshan – Phú-thuó-sán

Qian Jin – Tyhien Tyin

Qianlong – Tyhien-lung

Qing – Tyhing

qipao – tyhí-pao

ren – zsen

Renmin lu – Zsen-min lú

Renmin Ribao – Zsen-min Zsö-pao

Rong Rong – Zsung Zsung

Sandabu – Szán-tá-pú

Shaanxi – Sán-hszí

Shanghai – Sáng-háj

shanshui – sán-suej

Shanyin – Sán-jin

Shaoxing – Sao-hszing

Shen Wanshan – Sen Van-san

Shi Kefa – Sö Khö-fá

Shifan – Sö-fán

Shigong Si – Sö-kung Szö

Shiwu guan – Sö-vú kuan

Shizi Lin – Sö-dzö Lin

shoujie – sóu-tyje

shuyuan – sú-jüen

Sichuan – Szö-cshuán

Siku quanshu – Szö-kú tyhüen-sú

Song – Szung

Su Dongpo – Szú Tung-pó

Su Shi – Szú Sö

Sui – Szuj

suiyuan – szuj-jüen

Sun Yixian – Szun Jí-hszjen

Sun Zhongshan – Szun Dzsung-sán

Suzhou – Szú-dzsóu

Tai – Tháj

Taihu – Tháj-hú

Taipai – Tháj-pháj

taiping – tháj-ping

Taiwan – Tháj-ván

Tang – Tháng

Tang Hu – Tháng Hú

Tang Xianzu – Tháng Hszjen-cú

Tang Xiaodu – Tháng Hszjao-tú

tian – thien

Tian liang le – Thien liáng lö

Tian ping te yi an tian – Thien phing thö jí án thien

Tian yi sheng shui – Thien jí seng suej

Tiananmen – Thien-án-men

Tianjin – Thien-tyin

tianqibuhao – thien-tyhí-pú-hao

Tiantai – Thien-tháj

Tiantong Chan Si – Thien-thung Cshán Szö

Tianyi Ge – Thien-jí Kö

Tong Wengshu – Thung Veng-sú

Tongli – Thung-lí

Tuisi – Thuj-szö

Wang Anshi – Váng Án-sö

Wang Xianchen – Váng Hszjen-cshen

Wang Xiaolin – Váng Hszjao-lin

Wang Xizhi – Váng Hszí-dzsö

Wangfujing – Váng-fú-tying

Wangshi Yuan – Váng-sö Jüen

Wei – Véj

Wei Liangfu – Véj Liáng-fú

Wen Tianxiang – Ven Thien-hszjáng

Wen Zhengming – Ven Dzseng-ming

Wenchang – Ven-csháng

Wenfeng Ta – Ven-feng Thá

Weng Cengming – Veng Cheng-ming

Wenzong Ge – Ven-dzung Kö

Wo ai taiyang hong, wo ai taiyang liáng, wo ai zaoshang de taiyang guang – Vó áj táj-jáng hung, vó áj táj-jáng liáng, vó áj cao-sáng dö táj-jáng kuang

Wu – Vú

Wu Jun – Vú Tyün

Wu Xianweng – Vú Hszjen-veng

Wu Zixu – Vú Dzö-hszű

Wuchen – Vú-cshen

Wuji bajiao – Vú-tyí pá-tyjao

Wujian – Vú-tyien

Wuliang Dian – Vú-liáng Tien

wusheng – vú-seng

Wuxi – Vú-hszí

Wuxiaobu – Vú-hszjao-pú

Xi Chuan – Hszí Cshuán

Xi Yuan – Hszí Jüen

Xiao Hai – Hszjao Háj

xiao lingzi – hszjao ling-dzö

xiaochou – hszjao-cshóu

xiaosheng – hszjao-seng

xie huai – hszje hváj

Xie Zhimin – Hszje Dzsö-min

Xihu – Hszí-hú

xiliang – hszí-liáng

Xinshi – Hszin-sö

Xitang – Hszí-tháng

Xu – Hszű

Xu Wei – Hszű Véj

Xun Cunei – Hszün Chú-néj

xuni – hszű-ní

Yan Liben – Jen Lí-pen

Yang Lian – Jáng Lien

Yang Qinghua – Jáng Tyhing-huá

Yangzhou – Jáng-dzsóu

Yangzhou pinghua – Jáng-dzsóu phing-huá

Yao – Jao

Yao Luren – Jao Lű-zsen

Yi He Ming – Jí Hö Ming

yi jia yi dengyu er – jí tyjá jí tengjű ör

yi jia yi dengyu ji – jí tyjá jí tengjű tyí

Yi Yuan – Jí Jüen

Yifu – Jí-fú

Yijing – Jí-tying

Ying Yujian – Jing Jű-tyien

Yingtian – Jing-thien

Yong – Jung

Yu – Jű

Yu shui tong zuo xuan – Jű suej thung cuó hszüen

Yu Yuan – Jű Jüen

Yu Zemin – Jű Dzö-min

Yuan – Jüen

yuan – jüen

Yue – Jüe

Yulan fenghui – Jű-lán feng-huj

yuncao – jün-chao

Yunnan – Jün-nán

Yunzai – Jün-cáj

yuwen – jű-ven

Zeng Laide – Dzeng Láj-tö

zhaiyuan – dzsáj-jüen

Zhan – Dzsán

Zhan’en – Dzsán-ön

Zhang – Dzsáng

Zhang Jihan – Dzsáng Jyí-hán

Zhang Jiying – Dzsáng Tyí-jing

Zhang Shen – Dzsáng Sen

Zhao Mengfu – Dzsao Meng-fú

Zhejiang – Dzsö-tyiáng

Zhen – Dzsen

Zhenjiang – Dzsen-tyiáng

Zhi En – Dzsö Ön

zhi hui – dzsö huj

Zhiyi – Dzsö-jí

Zhongguan lun – Dzsung-kuán lun

Zhou Enlai – Dzsóu Ön-láj

Zhouzhuang – Dzsóu-dzsuáng

Zhu Yuanzhang – Dzsú Jüen-dzsáng

Zhuangzi – Dzsuáng-dzö

Zhuangyuan – Dzsuáng-jüen

Zhujiajiao – Dzsú-tyjá-tyjao

Zhuozheng Yuan – Dzsuó-dzseng Jüen

zhuyin zimu – dzsú-jin dzö-mú

Zuguan – Dzú-kuán

Köszönetnyilvánítás

E könyv nem jöhetett volna létre dr. Surányi György és dr. Joachim Sartorius;

valamint Marguerite és Cäsar Menz, dr. Jörg Henle és Ginka Tscholakowa, dr. Barbara és Wolfgang Sietz, dr. Eva és Frederic Haldimann, Doris és Franklin Chow, Christine Hürlimann, Marika Heller, Frank Berberich, illetve a Zuger Kulturstiftung, dr. Hanna Widrig és dr. Heinz A. Hertach;

továbbá Yang Lian, Tang Xiaodu, Xie Zhimin, Zeng Laide, Ouyang Jianghe, Xi Chuan, Wang Xiaolin, Yang Qinghua, Tang Hu, Varga Mariann, Chen Xianfa, Xiao Hai, Lai Guo-liang, Liu Huali, Fang Peihe, Ji Yinjian, Yao Luren, Jiang Yuqing, Rong Rong, Wu Xianweng, Gong Liefei és Pinghui apát úr felejthetetlen s viszonozhatatlan, baráti segítsége nélkül.

A szerző külön köszönetet mond felbecsülhetetlen értékű javaslataiért, tanácsaiért, egyes rendkívüli nehézségű szövegek értelmezéséért Csongor Barnabás tanár úrnak és Ferenczy Máriának, valamint a kínai szövegek hősies fordításáért Yu Zeminnek, Kalmár Évának és Kopcsányi Dorkának, amiképpen hálával tartozik lektori munkájáért, illetve a jegyzetanyag és a kiejtési útmutató elkészítéséért Salát Gergelynek, végül, de valóban nem utolsósorban Hafner Zoltánnak, e kötet szerkesztőjének, aki egy szerkesztő munkáját messze felülmúló mértékben támogatta, hogy e mű megszülethessék.

Tartalom

Bevezetés egy homályba

Két zarándok

Mintha féltenének

Vége, de nem tudni, minek: Tang Xiaodu

A nagy utazás

I. Az első lépések

II. Yao: miért hazudsz?

III. A turizmus fogságában

IV. Rekviem Hangzhouban

VI. Ha elfelejtik, megmenekül

VI. A megváltás elmarad

VII. A láthatatlan könyvtár

VIII. Az üres trón

Beszéd a romokon

I. Nem most kezdődött, hogy mára vége van

II. Persze hogy vége

III. A vége? Ja, az az üzlet

IV. A Mama

V. Az utolsó mandarin

Álom a Guangji-templom udvarán

Suzhouban és mégsem Suzhouban

Az odavezető út I.

Az odavezető út II.

Az odavezető út III.

Kína szelleme

Marad: a vége

Szómagyarázatok és jegyzetek

Kiejtési útmutató

Köszönetnyilvánítás

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Szerkesztette Hafner Zoltán
Felelős szerkesztő Szegő János
Korrektor Schmal Alexandra
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2025
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 726 2

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL