A mű eredeti címe: Dusty. Komm nach Hause!

© 2017 by cbj Verlag

a division of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH,
München, Germany

Hungarian translation © Szalay Zsuzsanna, 2022

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. ifjúsági könyvkiadója, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2022

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Szalay Zsuzsanna

Felelős szerkesztő: Boczán Bea

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Olvasószerkesztő: Aranyossyné Bondi Judit

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978-963-584-202-5

Lottának, Abbynek, Spotnak,
Carlosnak és Akirának

Nagyon meleg van az autóban. És fülledt a levegő! Egyfolytában liheg. Felkel, megfordul maga körül, aztán megint lefekszik. De ott van a bőrönd a kemény széleivel, a másik oldalon pedig egy nagy táska, alig van hely köztük. Ráadásul nem éppen mókás állandóan hátrafelé nézni. Biztosan jobb lenne elöl, Paul és Karlotta között. És normális esetben most csak átugrana a hátsó ülés háttámláján! De oda most kifeszítettek egy hálót, mintha nem akarnák, hogy átjöjjön hozzájuk.

Valójában picit meg is sértődött. Először órákig rohangálnak fel-alá a házban, és mindenféle cuccot vonszolnak a kocsihoz anélkül, hogy odafigyelnének rá, pedig pont az ajtó előtt fekszik le. És akkor Paul elmagyaráz neki valamit, amit nem egészen ért. Karlotta pedig oldalba böki, és így szól:

– Nagyon jó lesz, hidd el!

De amikor végre eljön az idő, és kiengedik, bezárják hátra, a bőröndökkel együtt!

Fogalma sincs, mióta vannak már úton. Mint ahogy azt sem tudja, hová is mennek. És már nincs kedve aludni. Sokkal szívesebben szaladgálna Paullal az erdőben, hogy történjen is valami. A minap láttak egy sündisznót, tüskés labdaként feküdt előttük az ösvényen. Először meg akarta bökni az orrával, de Paul nem engedte. Csak álltak mozdulatlanul, és vártak. Amíg a sündisznó hirtelen futni nem kezdett! Aztán sokáig keresték a levelek között és az öreg ágak alatt, de a sün eltűnt. Valahol biztosan van egy odú. Vagy egy barlang. Talán a kidőlt fa alatt, ahol a gyökerek vastag karokként nyúlnak ki a homokos talajból. És már tudja is, mit fog legközelebb csinálni!

Lefekszik a fa elé, amíg a sündisznó ki nem jön. Aztán csak elég gyorsnak kell lennie ahhoz, hogy az orrával megfordítsa, mielőtt a sündisznó újra összegömbölyödne. Ha sikerül neki, és a hátára fordítja, akkor bizonyára szemügyre tudja majd venni a lábait, amiknek valahol ott kell lenniük, és amik nagyon érdeklik őt.

Amilyen gyorsan elszaladt a sündisznó a minap, biztosan jó hosszú lábai vannak, gondolja, amikor meghallja, hogy Paul a nevét kiáltja.

A fenébe, hát mégis elaludt! És teljesen elfelejtette, hogy hol is van valójában. Azonnal beveri a fejét a bőrönd szélébe, de aztán felugrik, és orrát a háttámla feletti hálóba nyomja.

– Tartunk egy kis szünetet – magyarázza Paul.

– Mert ki kell mennünk a mosdóba – mondja Karlotta, és kuncog.

Éppen lekanyarodnak az autópályáról egy nagy parkolóba, ahol sok más autó áll.

Amikor Paul kiszáll, és kinyitja a hátsó ajtót, a szél kellemetlen szagot fúj egyenesen az orrába. Benzin- és kipufogószagot. De legalább egy kicsit hűvösebb lesz. Amikor pedig a földre ugrik, annyiféle szagot érez egyszerre, hogy alig várja, hogy Paul ráadja a pórázt.

Izgatottan rángatja a fiút a sáros rétre.

– Megyek egy kört Dustyval! – kiált oda Paul a többieknek, akik gyorsan felveszik a kabátjukat, mielőtt a benzinkúthoz szaladnának.

Aztán egyedül marad Paullal a réten. Nem, ez nem teljesen igaz, hiszen ott van egy másik kutya. Egy nagy, fekete, bozontos szőrű kutya, aki épp most talált valami ennivalót a pad alatt. Biztosan van még ott! De most a nagy, bozontos is meglátja őt, és ugatni kezd. Nem hangzik túl barátságosan, és úgy tűnik, Paul is így gondolja. Ezért aztán inkább elkerülik a padot. Bár Paul rángatja a pórázt, még sikerül neki gyorsan a lámpaoszlopra pisilnie. Hogy a bozontos is tudja, ott volt!

Paul csak akkor veszi le a pórázt, amikor már elég messze vannak.

– Gyerünk, Dusty, fuss egy kicsit! – kiáltja, és elhajít neki egy botot.

Paul egész jól tud dobni, és a bot szinte a kerítésig repül, ahol a rét véget ér.

Ő elszalad, és visszahozza a botot.

Paul megint eldobja. Ő megint fut. Ezt néhányszor még megismétlik, amíg mindketten meg nem unják. Ráadásul az autópálya zúgása is idegesítő. Olyan hangos, hogy szinte bántja a fület. Nagyon boldog, amikor Paul integet a pórázzal, és visszaindul a kocsihoz.

Ám hirtelen egy nyomot fedez fel maga előtt a parkolóba vezető ösvényen. Nagyon jól ismeri a szagot, még ha nem is tudja azonnal, hogy kihez tartozik. Felemeli a fejét, és vizsgálódva szimatolni kezd.

– Mi az? – kérdezi Paul. – Gyere ide, megint pórázra kell vennem téged, különben még bajba kerülünk! Dusty! Nem hallod?

Dusty persze hallja, de nincs ideje odarohanni hozzá. Először is ki kell derítenie, hogy téved-e, vagy ez tényleg…

A következő széllökésnél egészen tisztán érzi a szagot. És akkor meglátja az autót is! Ők azok!

Ugat és csóválja a farkát.

De nem látják őt. Becsukják az ajtókat, és elhajtanak.

Futásnak ered. Először kissé tétován, de ahogy a kocsi felgyorsul, minden izmát megfeszíti, és üldözőbe veszi. Közvetlenül Paul mellett vágtat el, aki ordít valamit, és hadonászik a karjával. Átszalad a parkolón, két teherautó között és tovább. És újra itt az autó! De nem bírja az iramot. Az utolsó pillanatban sikerül kikerülnie egy hirtelen, oldalról érkező motorkerékpárt, és hallja az emberek kiabálását, de csak akkor adja fel, amikor már majdnem az autópályán van, és tudja, hogy ez már túl veszélyes.

Lihegve a földre zuhan a védőkorlát mellett, és csak fekszik, amíg Paul oda nem szalad, és le nem szidja. Aztán lehajol hozzá, megsimogatja, majd újra és újra megkérdezi:

– Mi ütött beléd, Dusty? Nem lehet csak úgy felszaladni az autópályára! Mi történt? Mit láttál?

De hát nem tud válaszolni. Nem mondhatja el Paulnak, hogy felismerte az autót. És hogy minden, amit már majdnem elfelejtett, hirtelen eszébe jutott. Ők voltak azok! De nem látták őt, és most megint eltűntek. És talán soha többé nem találja meg őket…

1. fejezet

Amikor végre mindannyian visszaülnek az autóba, a hangulat eléggé a mélyponton van.

Karlotta az ablakhoz szorítja a fejét, és sír.

– Dustyt majdnem elgázolták – zokogja. – És akkor már nem lenne kutyánk, és minden rossz lenne. És különben is: már nem is akarok nyaralni! Talán Dusty újra megszökik és… és soha nem találjuk meg!

– Ezt most hagyd abba! – szól Paul apukája idegesen az anyósülésről. – Hiszen minden jól alakult. Bár tényleg nem értem, mi történt hirtelen a kutyával. Még soha nem csinált ilyet!

– Ha ez megismétlődik, Dustyt beíratjuk a kutyaiskolába – mondja Paul édesanyja, miközben megelőz egy teherautót. – És amikor a szállásunkon leszünk, ne engedd el a pórázról, hallod, Paul?

– Rendben – feleli Paul, és becsúsztatja a kezét a háló mögé, hogy megsimogassa a kutyát. De Dusty nem jön, hogy megnyalja az ujjait, ahogy szokta, hanem a pofáját az ablakhoz szorítja, és még mindig egész testében remeg. Valami nincs rendben vele, gondolja Paul.

– Bárcsak tudnál beszélni – mondja halkan. – Akkor elmagyarázhatnád, hogy mi történt…

Hosszú időbe telik, mire Dusty végre újra lefekszik. De Paul látja, hogy még mindig hegyezi a fülét. És halkan nyüszít, mintha nagyon boldogtalan lenne.

Már majdnem besötétedik, amikor meglátják az első hegyeket. A csúcsok tetejét még mindig hó fedi, és ahogy a nap lenyugszik, a sziklafalak olyan vörösen izzanak, mintha egy hatalmas reflektor világítaná meg őket.

– Szép – suttogja Karlotta. – És mindenhova felmászunk? Már holnap?

– Persze – feleli az apja. – Mindegyik hegyet megmásszuk. És ha szerencsénk van, biztosan találunk néhány zergetojást!

– Komolyan? – kérdezi Karlotta. – És nagyok?

Peter a fejét rázza.

– Kicsik és feketék – magyarázza. – Picit olyanok, mint egy csokitojás.

Paul majdnem hangos nevetésben tör ki. Tudja, hogy a zergék nem tojnak tojásokat. Elvégre ők hegyi kecskék és nem madarak! De csendben marad. Karlotta hamarosan úgyis rájön, mit ért Peter a kis, fekete csokoládétojások alatt.

Hirtelen újra örül a kirándulásnak, bár mostanra már olyan fáradt, hogy alig bírja nyitva tartani a szemét. Csak akkor hajol újra előre, amikor végre megérkeznek a faluba, ahol a nyaralót bérelték. Az utca jobb és bal oldalán álló házak sötét árnyakként gubbasztanak az utcai lámpák fényében, néhány ablak mögött televíziók fényei villognak, de egyébként nem sok mindent látni. Ott a templom egy magas fal mögött, egy temető, amely valahogy kísértetiesen fest a keresztjeivel, meg egy benzinkút, ami bezárt.

– Te pukiztál? – suttogja mellette Karlotta.

– Baromság! – feleli Paul. De ő is érzi. Büdös van! És határozottan olyan, mint a tehéntrágya. Hamarosan megpillantanak egy legelőt, ahol tehenek állnak a kerítés mellett, és lustán emelik fel a fejüket, amikor elhaladnak mellettük.

– Pontosan így képzeltem el – lelkendezik Peter. – Így kell kinéznie egy igazi alpesi falunak!

– És bűzlenie! – egészíti ki Simone.

Paul nem egészen biztos benne, hogy az édesanyja is lelkes-e. Valószínűleg jobban örülne a tehenek helyett néhány divatos butiknak, gondolja, amikor hirtelen megszólal a navigációs rendszer: „Elérte a célállomást.”

– Mi? – kérdezi Peter, és tanácstalanul bámul ki az ablakon. Csak egy istállóféleség látszik, háznak közel s távol semmi nyoma.

– Hát, ez nagyszerű – jegyzi meg Simone, és a fékre lép. – Nyaraló a tehénistállóban!

Paul most már teljesen biztos abban, hogy édesanyja azonnal vissza szeretne fordulni!

Karlotta újra sírni kezd.

– De én nem akarok tehénistállóban lakni! – zokog.

Ugyanebben a pillanatban Dusty ugatni kezd. A félhomályból egy kerékpár tart feléjük. Ráadásul eléggé gyorsan. Kígyóvonalban! A lámpa egy kicsit pislákol.

– Jobb lesz, ha megkérdezem – mondja Peter, és kiszáll.

Dusty az ablakot kapargatja a mancsával, és morog.

– Csak nyugi! – csitítja Paul. – Ő csak egy helybéli, nem bánt.

A kerékpáros közvetlenül az autó mellett áll meg. Paul most már látja, hogy egy fiú ül a nyeregben, aki legfeljebb annyi idős lehet, mint ő. A haja fekete, és összevissza áll. Fekete kapucnis pulóvert visel, amin valami zenekar képe van. Szóval, valójában minden teljesen normális lenne – ha a fiú nem viselne fényes bőrnadrágot. Rövid, térdig érő bőrnadrágot. Két csupasz láb kandikál ki a bőrnadrág aljából, és eltűnik a sáros gumicsizmákban. Az egyik csizmához vastag földdarab ragadt, ami gyanúsan hasonlít egy tehénlepényre.

Paul kissé leengedi az ablakot, hogy hallja, mit beszél az apja a fiúval.

– Elnézést, a Spitzbergstrassét keressük…

A fiú bólint. De nem mond semmit. Csak próbál benézni a kocsiba. Simone felemeli a kezét, és int. Paul is így tesz. Karlotta Paul válla mögé rejti a fejét. Dusty pedig halkan morog.

– Spitzbergstrasse? – ismétli Peter. Körülbelül úgy, mintha olyasvalakivel beszélgetne, aki nem feltétlenül a legokosabb.

A fiú megint bólint. Aztán leszáll a bicikliről, és a kormányt Peter kezébe nyomja, hogy ő tartsa. Megkerüli a kocsit, mintha még sosem látott volna régi, ütött-kopott Passatot. Végül lehajol a rendszámtáblához.

– Berlin! – kiáltja Peter. – Berlinből érkeztünk. És a Spitzbergstrasszét keressük.

A fiú ismét felegyenesedik. És újra bólint, mielőtt azt mondja:

– Ahhá’.

– Tessék? – kérdezi Peter.

– Ahhá’ – ismétli meg a fiú. – Hajde!

Fogja a biciklijét, és felszáll rá. Anélkül, hogy hátranézne, elindul. Néhány méter múlva egy földútra fordul. Aztán már csak a hátsó lámpája látszik, ahogy átpattan a kátyúkon.

– Fogalmam sincs, mit mondott – mondja Peter, miközben újból beszáll a kocsiba.

– Hát, nem is mondott túl sokat – állapítja meg Simone. – De szerintem menjünk utána.

Beindítja a motort, és ő is ráfordul a földútra. Amikor a fényszórók elkapják a fiút a biciklijén, látják, hogy hadonászik a karjával.

– Minden világos – szólal meg Peter. – Igazad volt. Csak remélem, hogy tényleg megértette, hová szeretnénk menni…

A földút szűken kanyarog felfelé, de úgy tűnik, a fiú ismeri a terepet, mert most már állva pedálozik, hogy több ereje legyen. Első fokozatban rázkódnak mögötte. Jobbra és balra magas fák tornyosulnak, de már olyan sötét van, hogy alig lehet kivenni a törzsüket. Minél beljebb jutnak az erdőbe, annál hátborzongatóbb lesz.

Karlotta ismét Paul vállához szorítja a fejét, Dusty pedig minden alkalommal morog, amikor odakint egy újabb árnyék suhan el, amiről nem lehet tudni, hogy csak egy szikla vagy valami farakás – vagy talán egy állat! Egy hatalmas szarvas, vaddisznó vagy medve…

Paul anyukája bizonyára valami hasonlóra gondol, ugyanis így szól:

– Biztos, hogy eltévedtünk! Az első adandó alkalommal megfordulok, és visszahajtok a faluba.

De az út túl keskeny ahhoz, hogy megforduljon. És akkor hirtelen eltűnik előttük a piros hátsó lámpa! Csak úgy, mintha elnyelte volna a sötétség.

– Hát, ilyen nincs – hitetlenkedik Peter. – Most meg mi történt?

Paul érzi, hogy a szíve kalapál. Talán az egész valami csapda, gondolja. A biciklis fiú biztos egy bandatag, aki éjszaka turistákra leselkedik, és az erdőbe csalogatja őket. És bármelyik pillanatban kiugorhat néhány fickó a fák közül, hogy kirabolja őket!

A háta mögött hallja Dusty lihegését, és örül, hogy velük van. Tudja, hogy a kutya bármit megtenne, hogy megvédje a családját. Amikor felborzolja a nyakszőrzetét, és megmutatja a fogait, majdnem úgy néz ki, mint egy farkas. Kis szerencsével a banda nem meri majd megközelíteni őket, és elmenekülhetnek.

A Passat újabb kátyúba ütközik. Rögtön utána az ösvény hirtelen meredeken vezet lefelé, egy lejtőre. Most már újra látják a hátsó lámpát! De van ott egy másik fény is, ami megcsillan a fák között.

– Azt hiszem, az ott, elöl egy ház – bizakodik Peter, és annyira előrehajol, hogy a feje majdnem nekiütődik a szélvédőnek. – Ez lesz az. Az e-mailben is volt valami arról, hogy a nyaraló szép és csendes helyen áll.

A hangja olyan, mintha magát is bátorítani akarná. De nem tévedett. A következő kanyar után az ösvény egy réten ér véget, ahol egy nagy parasztház áll. És minden ablak fényesen ki van világítva! Egy tábla lóg az ajtó felett:

FISCHBACHERHOF – APARTMAN KIADÓ

A bőrnadrágos fiú a ház falának támasztja a biciklijét, és felemeli a hüvelykujját.

Tényleg megérkeztek! Ekkor egy kövér, szőke nő jelenik meg az ajtóban, és vidáman integet nekik.

– Minden rendben, Dusty – nyugtatja halkan Paul. – Abbahagyhatod a morgást. A banda eltűnt, feleslegesen aggódtunk.

– Miféle banda? – kérdi Karlotta ijedten.

– Felejtsd el! – feleli Paul. – Dusty és én mindent kézben tartunk.

Fél órával később már minden holmijuk bent volt, a nyaralóban. Miközben becipelték a bőröndöket, Paul félig-meddig azt is kifigyelte, hogy rajtuk kívül még kik laknak a parasztházban. Hogy ki kihez tartozik, és hogy a biciklis fiú talán okosabb, mint elsőre gondolta…

Jelenleg ők az egyedüli vendégek. Mert a húsvéti ünnepek még csak most kezdődtek. Ezért kapták meg az apartmant a nagy erkéllyel, ahonnan a fák fölött egészen a Spitzbergre lehet látni. Persze csak nappal, és nem akkor, amikor amúgy is minden sötét. A Spitzberg pedig a környék legmagasabb hegye, amelynek tetejét még nyáron is hó fedi! Legalábbis ezt mondta a kövér asszonyság, akit Gertrudnak hívnak, és aki a biciklis fiú édesanyja. A srácot Maxnak hívják. Valójában Maximilian Xaver Luis a neve, de mivel ez eléggé körülményes, mindenki csak Maxnak szólítja. És mivel itt mindig a vezetéknevet mondják először, ezért ő a Fischbacher Max.

Max fél évvel fiatalabb Paulnál, de még így is majdnem egy fejjel magasabb! Hegymászó szeretne lenni nyaranta, télen pedig síoktató. Ahogy a nagypapája is régen. Aki ráadásul elég híres is volt, mert megmászott néhány csúcsot, amit korábban senki más nem mert megmászni. De mielőtt Max ugyanezt megtehetné, természetesen előbb be kell fejeznie az iskolát, ami eléggé bosszantja. Ami azt jelenti, hogy máris ketten vannak, mert Paul is el tudna képzelni izgalmasabbat annál, mint hogy mindennap elsétáljon az iskolába.

Van még egy apuka is, Fischbacher Toni, aki a hüttét vezeti. Ezért ő nincs is otthon, hanem fent van magasan, a hüttében, valahol a sziklafalon, legalábbis Max így magyarázta. Minimum négy órába telik odajutni! És nincs se drótkötélpálya, se semmi, Max apjának a hátán kell felcipelnie mindent, amire a vendégeknek szüksége lehet. Amíg Fischbach Toni nincs otthon, addig Maxnak és az édesanyjának mindenről egyedül kell gondoskodnia. Például a tehéncsordáról is, amely mellett Paul és családja épp az imént ment el. Valamint a nagypapáról, aki a melléképületben lakik, és bár elég idős, de még mindennap fut az erdőben, hogy fitt maradjon.

A nagypapán és a tehéncsordán kívül van még egy kövér kandúr, néhány csirke és egy nyúlketrec. Ezért van az, hogy Karlotta most is szünet nélkül a nyulakról beszél az ágyban! Még akkor is, ha már régen aludniuk kellene, és Simone már háromszor bejött, hogy újra lekapcsolja a lámpát. De amint kimegy a szobából, Karlotta újra felkapcsolja, és folytatja a beszélgetést. Mert reggel először a nyulakat akarja látni, hogy megtudja, ugyanolyan okosak-e, mint a saját nyulaik otthon…

Paulnak és Karlottának van egy kis szobája, emeletes ággyal. Paul fekszik fent, Karlotta pedig lent. Dusty pedig talált egy helyet az asztal alatt, ahol aludhat. Az ágyából Paul látja, hogy Dusty álmában rángatja a mancsát. Valószínűleg megint a furcsa autó után fut a parkolóból, gondolja Paul. Valami nagyon felzaklatta Dustyt!

Amikor megérkeztek a szállásukra, nem szaglászott körbe, mint általában, hanem lefeküdt közvetlenül az ajtó elé, így minden alkalommal át kellett lépni. És az ételéhez sem nyúlt. Mintha egész idő alatt várt volna valamire! Csak amikor lefeküdtek, akkor ment Paul után, és elhelyezkedett az asztal alatt…

– Szerinted holnap kivihetem a nyulakat az istállóból, hogy játsszak egy kicsit velük? – kérdi épp Karlotta.

– Persze – feleli Paul. – Kövér Gertrud biztosan örülni fog, ha a nyulai körbe-körbe ugrálnak a házban és megrágják a bútorokat.

– Akkor jó – suttogja a kislány. – Akkor jó lesz a szünet, mintha csak otthon lennénk.

Paul hallja, amint Karlotta az oldalára fordul. Hamarosan mélyen és szabályosan lélegzik. Paul óvatosan kimászik az ágyból, és lekapcsolja a villanyt.

Az ablakon keresztül bevilágít a hold a szobába. Paul lehajol Dustyhoz, és megsimogatja. A kutya halkan nyöszörög álmában.

– Minden rendben lesz – suttogja Paul. – Itt vagyok veled.

De amikor visszakúszik az ágyba, szinte bűntudatot érez. Dusty biztosan aggódni fog reggel, ha Paul nélküle megy el. Mert ez az a terv, amit korábban titokban megbeszélt Maxszal a lépcsőházban.

– Nekitámasztom a létrát az erkélynek, és felmászok érted – mondta Max. – Aztán ugyanezen az úton lelépünk, és mutatok neked valamit, amit még sosem láttál! Holnap reggel hatkor, amikor a többiek még alszanak. De a kutya nem jöhet. Na, mi van? Benne vagy?

– Naná – felelte Paul. – Holnap reggel, hatkor.

Most már nem biztos benne, hogy ez valóban jó ötlet. Főleg, hogy fogalma sincs róla, mit akar neki mutatni Max. De ha meghátrálna, Max még azt hihetné, hogy gyáva! És Max tök menő! Szinte azonnal jól kijöttek egymással, mintha már régi barátok lennének. Különben is, reggelire már biztosan visszaérnek, nyugtatgatja magát Paul. Max ezt határozottan megígérte neki.

Fut. De nem sikerül utolérnie az autót. A kocsi túl gyors neki! Most hirtelen az erdőben van. Fenyőágak korbácsolják az arcát. A mellső mancsával belelép egy lyukba, és majdnem elesik. Nehéz követni a nyomot a nyirkos avarban. De nem adja fel. Tudja, hogy utol kell érnie a kislányt, mielőtt valami történik. A kislány nem szaladhat el egyedül! Meg kell találnia őt!

A nővérnek kellett volna vigyáznia a kishúgára, ezt tökéletesen megértette. De aztán jött a fiú, és eltűnt a nővérrel együtt. Most pedig a kislány rohan utánuk, és keresi őket.

Ma látta a nővért. Az autóban, a parkolóban. Ezért kezdett el futni.

De most hirtelen újra visszatérnek az emberek, akik szidják és botokkal verik. Valaki megragadja a bundáját. A kéz után kap.

– Hé, Dusty, megőrültél? Mi van veled? Én vagyok az! Rosszat álmodtál?

Ez Paul hangja! Ő pedig az előbb Paul keze után kapott. Halkan nyöszörögve kér bocsánatot.

– Rendben van, minden oké. Aludj csak tovább! Most rohannom kell, de mindjárt jövök. Nem tart sokáig, megígérem!

Ekkor felismeri a szobát. Nem az erdőben van, hanem Paullal és a családjával, valahol távol az otthonuktól. Lehet, hogy mégiscsak az autót keresik a parkolóból. És talán…

Paul a szájára teszi az ujját. Csendben kell maradnia, hisz érti ő. De miért oson ki most az ajtón anélkül, hogy magával vinné?

Egy pillanatig vár még, a füleit hegyezi. Egyszer csak zajt hall kintről, az ablak elől. Paul suttog valakivel.

Aztán megint elcsendesedik minden.

Feláll, és nagyon halkan nyüszít. Aztán felugrik Karlottához az ágyra, és összegömbölyödik a lábánál. De rögtön utána idegesen felkapja a fejét. Visszaugrik a padlóra, és az orrával kinyitja az ajtót.

2. fejezet

Csak most kezd világosodni. Ködfelhők lógnak a fatörzsek között, egy ragadozó madár károg valahol a magasban.

Paulnak még mindig fogalma sincs, hogy valójában hová is mennek. Már legalább negyedórája úton vannak, és valahányszor megkérdezi Maxot, hogy meddig tart még, mindig ugyanazt a választ kapja:

– Mindjárt ott vagyunk.

Hirtelen egy meredek sziklafal előtt állnak, amely szinte függőlegesen emelkedik az erdő közepén, és olyan magas, hogy Paul alig tudja kivenni a tetején álló görbe fenyőket.

– Már csak oda kell felmászni, és meg is érkeztünk! – mondja Max, és elkezd felkapaszkodni. – Csinálj mindent úgy, mint én! – kiáltja a válla fölött Paulnak, miközben a lábát egy szikla szélére teszi, és kezeivel felhúzza magát.

Paul követi, és eleinte könnyebben megy, mint gondolta, valahol mindig van egy kiálló kő vagy egy keskeny hasadék a sziklán, hogy kellő támaszt találjon a következő lépéshez. De minél magasabbra jutnak, annál megerőltetőbbé válik a mászás, és Paul hamarosan érzi az izmait a karjaiban, az ujjai pedig zsibbadtak és merevek.

Kicsit csodálja Maxot, hogy milyen könnyedén mászik méterről méterre, pedig ő még ezt a furcsa, hosszú, keskeny hátizsáknak látszó valamit is cipeli, Paul nagyon kíváncsi, mi lehet benne.

A cuccot széles bőrszíjjal lehet a vállra akasztani. Olívazöld, nem különösebben vastag, inkább hosszú. Persze Paul már rákérdezett, de megint csak olyan választ kapott, amivel nem sokat tud kezdeni:

– Várd ki, míg itt lesz az ideje. Hamarosan meg fogod érteni.

Már legalább a sziklafal felénél járhatnak, gondolja Paul, és éppen azon tűnődik, milyen magasan vannak, amikor Max figyelmezteti:

– Ne nézz le! Mindig csak arra a következő lépésre szabad koncentrálnod, amit meg akarsz tenni. Mindig előre, sohasem hátra.

Paul csak bólint, anélkül, hogy válaszolna, mert hirtelen megszédül, a térde pedig olyan, mintha gumiból lenne. Legszívesebben becsukná a szemét, és soha többé nem mozdulna, de aztán hirtelen érzi, hogy Max megragadja a karjánál fogva, és maga után húzza. Közvetlenül ezután egy keskeny sziklapárkányon állnak, amely oldalra dől, és keskeny ösvényben folytatódik, ami eltűnik a laza sziklatörmelék között.

– Arra! – utasítja Max. – Már majdnem ott vagyunk.

Paul persze tisztában van vele, hogy Max észrevette: az előbb majdnem pánikba esett. De Max egy szót sem szól róla. Paul pedig úgy érzi, hogy ő tényleg olyan, mint egy igazi haver. Még akkor is, ha már kezd belefáradni a sziklamászásba, pedig még azt sem tudja, miről van szó!

– Itt is vagyunk – jelenti ki Max a következő pillanatban, és átmászik az utolsó sziklatömbön. Közvetlenül előttük tisztás húzódik, néhány kidőlt fával és egy félig romos faházzal, amely úgy néz ki, mintha már száz éve állna itt. Mögötte pedig a Spitzberg csúcsa bontakozik ki a ködből. Paul még a hófoltokat is tisztán látja a hasadékokban!

– Menő – szólal meg. – Nagyon szép itt.

Max bólint.

– Néha felmászom ide, amikor mindenki idegesít.

– Hát, azt megértem. És most? Mihez kezdünk? Valami mást is akartál nekem mutatni, ugye?

Paul olyan sokatmondón hunyorog a Max vállán lévő hosszú, keskeny hátizsákra, hogy Maxnak vigyorognia kell. De még mindig nem válaszol, inkább átsétál a réten, az öreg kunyhóhoz. Aztán lehajol, és előhúz egy műanyag zacskót a farakás mögül. Még mindig szó nélkül kirázza a zacskó tartalmát. Pár üres konzervdoboz csörömpöl a földön. Max ismét lehajol, és hosszú sorban egymás után rakja a konzervdobozokat a farakás legfelső rönkjére.

Vigyorogva visszajön Paulhoz. Most, ahogy leveszi a furcsa hátizsákot a válláról, Paul kezdi sejteni, hogy mi ez az egész.

– Ez egy… – hebegi. – Ez azt jelenti, hogy most…

Max meghúzza a zsinórt a zsák tetején, és kivesz egy puskát a tokjából.

– Megígértem, hogy mutatok neked valami igazán különlegeset. Szóval vigyázz, ez a nagyapám puskája. Lőttél már valaha ilyennel?

– Én? – kérdez vissza Paul ostobán. De annyira össze van zavarodva, hogy most semmit sem ért. – Ne-em, szóval é-én…

Max megint elvigyorodik.

– Pedig már majdnem azt hittem. Akkor itt az ideje, hogy végre megtanuld, hogyan kell rendesen lőni.

– De minek? Nem akarok…

– Majd én megmutatom. Semmi pánik! Tök egyszerű.

Max lehajtja a csövet, és egy töltényt helyez a tárba. Aztán a vállához emeli a puskát, és a konzervdobozokra céloz. Aztán lő.

Az egyik konzervdoboz a levegőbe pördül, és a kunyhó falának csapódik.

– Most te jössz! – mondja Max. Újratölti a puskát, és Paul felé nyújtja. – Na, mi van? Nem mered?

Paul érzi, hogy elönti a verejték. Amikor válaszol, a hangja túl magas. Kicsit úgy hangzik, mint egy óvodás kisfiú, aki attól fél, hogy a többiek mindjárt kiröhögik. De mindegy, akkor is pontosan azt mondja, amit gondol.

– Nem akarok – tör ki belőle, és nagyokat nyel. – Szerintem a fegyverek hülyeségek. Én nem lövök.

– Hee? – értetlenkedik Max, és a homlokára bök. – Ezek csak konzervdobozok!

– Akkor sem lövök – jelenti ki Paul. – És különben is, most már vissza akarok menni.

– Ember, miféle fickó vagy te? – akad ki Max. – Megmutatom neked a titkos rejtekhelyemet meg mindent, te meg…

Nem fejezi be a mondatot, csak dühösen felkapja a puskát, és újra tüzel. Ezúttal elvéti. Káromkodva kivesz a zsebéből egy újabb patront.

– Hagyd abba! – kéri Paul. – Lépjünk le! A többiek valószínűleg már ébren vannak és várnak ránk.

Amikor Max nem válaszol, megfordul, és egyedül indul el. Most már ő is dühös, de leginkább magára!

Tiszta hülyeség volt az egész. Soha nem lett volna szabad úgy elindulnia, hogy nem tudja, mire készül Max. Egyébként meg, gondolja, még sincs új barátom! Nem a világ vége, túl fogom élni. Van sok jó barátom otthon, nincs szükségem másra. Különben is, itt vannak még a szüleim és Karlotta, meg Dusty! Ez bőven elég.

Aztán hirtelen megáll. Előtte a sziklamező, mögötte pedig a sziklafal, ahonnan valahogy vissza kell jutnia. Csakhogy fogalma sincs, hogyan fogjon hozzá. Már a felkapaszkodás is elég nehéz volt, és már most retteg attól, hogy a csúcsról le kelljen néznie…

Újabb lövés dördül a háta mögött. Hangosan visszhangzik a hegyek felől. És akkor egy hangot hall. De ez nem Max kiabálása. A hang az erdőből jön! És nem éppen úgy hangzik, mintha valaki barátságosan „jó reggelt” vagy valami ilyesmit kiáltana. Hanem valaki káromkodik, és nagyon dühös.

Amikor megfordul, csak azt látja, hogy Max a fűbe dobja a puskát, és elfut. A következő pillanatban már el is tűnt a kunyhó mögött. Paul pedig egyedül áll a réten, ahol a puska fekszik!

Gyorsan elbújik egy sziklatömb mögé. Hirtelen teljesen kiszárad a szája. És nehezen nyel. Óvatosan kidugja a fejét, hogy rálásson a rétre és a mögötte elterülő erdőre…

Most megreccsen az aljnövényzet. Valaki félrehajt egy fenyőágat. Egy férfi lép ki a fák közül. Egy öregember, ősz szakállal és sovány arccal, amelyből az orra úgy áll ki, mint egy ragadozó madár görbe csőre.

Az öreg káromkodva néz körül. Bármelyik pillanatban észreveheti a nyomokat a fűben, gondolja Paul, az egyik nyom pedig egyenesen a sziklához vezet, ami mögé elrejtőzött!

De az öreg még most is a másik irányba néz. A kunyhó felé, ahol még mindig ott sorakoznak a konzervdobozok a farakáson. Most fedezte fel a puskát! Pár gyors lépéssel ott terem, és felveszi.

Ugyan háttal áll Paulnak, de ő még így is látja, ahogy megszagolja a puskacsövet. Aztán hirtelen minden olyan gyorsan történik, hogy Paul először fel sem fogja, mi a helyzet.

Az öregember hallott valamit. Mélyen előrehajol, mintha a tisztás túloldalán lévő erdő szélét figyelné. Aztán nagyon lassan a vállához emeli a puskát, és céloz.

Most Paul is látja a mozgást a fák között. Mint egy árnyék! Csak nagyon rövid időre bukkan fel, aztán minden újra mozdulatlan. Biztosan valami állat lopakodik az erdőben, gondolja Paul, amikor néhány méterrel odébb ismét megjelenik az árnyék.

Az öreg a puska csövével követi a mozgást. És abban a pillanatban, amikor Paul meglátja a fehér szőrt a mellkasán, tudja, ki van a fák között…

– Nem! Nee! – ordítja, miközben máris felpattan, és az öreg felé rohan. – Ne lőjön! Tűnj el innen, Dusty, fuss!