Rina Kent

BLACK KNIGHT

Fekete lovag

A mű eredeti címe: Black Knight ( Royal Elite 4.)

Fordította: Farkas Melinda

Copyright © 2020, Rina Kent

Hungarian translation © Farkas Melinda, 2025

Hungarian edition © Művelt Nép Könyvkiadó, 2025

ISBN 9789635806096

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Neked.

Igen, neked.

Mert fontos vagy

A szerző megjegyzése

Kedves Olvasó Barátom!

Kijelenthető, hogy a Fekete lovag az eddigi legérzelmesebb könyvem. Érzelmileg mélyen megérint, és nem is fogtam vissza magam: zsigeri részletességgel, szemléletesen mutatom be a mentális egészség romlásának folyamatát. Végig hű maradtam Kimberlyhez és Xanderhez, a történetük elmesélésének más módja nem is lehetett volna.

Ha még egyik könyvemhez sem volt szerencséd, talán nem tudod, de én olyan sötét történeteket írok, amelyek esetenként felzaklathatnak. A történeteim és a bennük szereplők nem a félénk természetűek számára születtek, de most mégis más lett a végeredmény, mert ez a könyv érzelmi szempontból sokkal mélyebb, durvább és talán ijesztőbb is, mint az előzők.

Ez a könyv a depresszió, az evészavar és az önbántalmazás témáját is érinti. Bízom benne, hogy tisztában vagy a határaiddal, és tudni fogod, mikor kell abbahagynod, ha már soknak érzed.

A Fekete lovag önálló regényként is értelmezhető, de ahhoz, hogy jobban megértsd a Royal Elit világát, érdemes elolvasnod a sorozat korábbi köteteit is.

Lejátszási lista

MISSIO – I See You

Badflower – Ghost

Coldplay – Magic

Stand Atlantic – Drink To Drown

Icon for Hire – Hollow

Trading Yesterday – Shattered

The Birthday Massacre – Under Your Spell

All Time Low – Therapy

Bastille – Those Nights

Imagine Dragons – Zero

Imagine Dragons – Birds

Coldplay – Green Eyes

Coldplay – Princess of China

A Great Big World & Christina Aguilera – Say Something

Hoobastank – The Reason

Trevor Daniel – Past Life

OneRepublic – Kids

Thirty Seconds To Mars – Rescue Me

Sia – Breathe Me

Lewis Capaldi – Someone You Loved

A teljes lejátszási listát a Spotifyon találod.

Prológus

Kimberly

Hatévesen

Néha egy történetnek már akkor vége van, amikor elkezdődik.

Nana, a nagyanyám mondogatta nekem ezt, amikor nála töltöttem a nyarakat Newcastle-ben. Ilyenkor egy időre megszabadulhattam anyámtól és attól, ahogy rám nézett.

Mintha utálna.

Most viszont már nincs Nana, nincs senki, aki kiszabadíthatna innen, aki a történeteivel más világokba repíthetne.

Olyan világokba, ahol hercegek, lovagok és annyi varázslat van, hogy folyton róluk álmodom.

Lesietek a ház lépcsőjén, végre kint vagyok. A nap ma ragyogóan süt, fénylő sugarai beterítik a kertet és a kerítést is.

Apám és anyám veszekedésének hangja elkísér, amíg be nem zárom magam mögött az ajtót. Most már senki sem hallhatja őket: sem a személyzet, sem a szomszédok.

Sőt, még én sem.

Lerogyok az alsó lépcsőfokra, és belekezdek a pisztáciás jégkrémbe, amit apám vett nekem nem sokkal ezelőtt. Silver szerint mindegyiknek ugyanolyan az íze, de Silver néha elég buta. Mert a pisztáciafagyi a legjobb. Zöld, édes és nagyon finom.

Ha nem lennék ennyire zaklatott, átsétálnék hozzá, és játszanék a Barbie babáival, de most sehová se akarok menni.

Kivéve…

Tekintetem a velünk szemközti, hatalmas házra téved. Régies kisugárzása van, azokat a kastélyokat juttatja eszembe Nana meséiből, amilyenekben a lovagok és hercegek éltek. Szeretnék odamenni, bekopogtatni az ajtón, és megkérni, hogy jöjjön ki.

Az én lovagom…

A múlt héten megbeszéltük, hogy mostantól ő lesz a lovagom. Még meg is áldottam egy bambuszbottal, pont, ahogy a királynő szokta.

Silvert nem érdekli, ha zaklatott vagyok, de őt igen. Mert ő az én lovagom. Mindig megcsiklandoz, és addig viccelődik, amíg vihogni nem kezdek.

Mint Nana könyveinek történeteiben, neki is aranyszínű a haja, és kék a szeme.

Még mindig a jégkrémet szopogatva feltápászkodom, és lassú, de határozott léptekkel sétálok át a kertkapun. Már délután van, lehet, hogy Aidennel és Cole-lal van valahol, vagy csak nincs kedve ma velem játszani.

Utálom, amikor a fiúkat választja helyettem.

Hirtelen kinyílik a garázsuk ajtaja, megdermedek. A piros autó araszolva jön kifelé, majd felgyorsul.

Samantha néni.

Aranyszínű fürtjeivel és hatalmas, kedves, figyelmes kék szemével tökéletesen megfelel a királynő szerepére Nana meséiből.

Samantha néni mindig áthív vacsorázni, ha a szüleim veszekednek, és finomságokat is kapok. Ő szokott leülni mellém, hogy megcsinálja a hajamat, mert anyámnak nincs ideje rá. Mindig azt mondja, hogy az anyámnak nagyon fontos munkája van, és hogy nem szabad emiatt neheztelnem rá.

Ráadásul ő a lovagom anyja.

Az arca most sápadt, nyoma sincs rajta a szokásos melegségnek. Úgy tűnik, zaklatott ő is, de nem sír. Vagy talán nem is zaklatott, csak olyan, mint anyám, amikor bezárkózik a stúdiójába, és senkire se kíváncsi.

Már éppen integetnék neki, amikor feltűnik egy alak, aki a kocsija után fut.

Xander.

Az aranyhajú fiú, akinek kék szeme az óceánt, az eget és a könyvek varázsát idézi.

Könnyek csorognak az arcán, miközben az anyja nevét üvölti. Egész testében remeg, mégis rohan Samantha néni után.

Egy pillanatra megáll az egész világ. Csupán egyetlen másodpercre. Hihetetlen, hogy ennyi is elég ahhoz, hogy rémes dolgok történjenek.

Nana is így hagyott magamra. Az egyik pillanatban még ott ült velem, a másikban pedig megállt a szíve. Ott volt, rám mosolygott, adott egy jégkrémet, mesélt valamit, aztán az egyetlen nagyanyám meghalt.

Hárman maradtunk. Anya, apa és én.

Utálom ezt, mert apa sokat dolgozik, és nem sok ideje marad rám, anyám pedig, nos… számára én nem létezem. Nem úgy, mint Nanának.

A nagyanyám volt számomra a minden, és most semmim sem maradt.

Ahogy ott állok és nézem Samantha néni távolodó autóját, Xant, ahogy a rövid lábával utánarohan, pont úgy sajog a mellkasom, mint amikor Nana elment.

A szívem hangosan zakatol a fülemben. Nem hallom Xan üvöltését, sem a sírását, csak azt, ahogy én zokogok, amikor Nana a padlóra zuhant, becsukta a szemét, és többé nem ébredt fel.

Abban a pillanatban pontosan tudtam, hogy olyasmit veszítettem el, amit sosem kaphatok vissza.

Hogy az életem örökre megváltozott.

Ahogy Xané.

Rácsap a kocsi csomagtartójára, de fékezés helyett a motor felbőg, és az autó végigsüvít az utcán.

– Anya! Ne menj el! – fut utána Xan, papucsa csattog az aszfalton. – Ne hagyj el, kérlek! Jó fiú leszek! Megígérem!

Szavai összefolynak, könnyekbe fullad a rimánkodása.

A lábam magától mozdul. Eleinte lassan, aztán pont olyan gyorsan, ahogy Xan rohan a piros kocsi után, ami egy lángoló orrú, vörös szarvú szörnyre hasonlít, de egyikünk sem áll meg.

Xan még mindig bömböl, felveri a csendes utcát. Papucsa leesik a jobb lábáról, a másikat is lerúgja magáról, mezítláb szalad tovább, mit sem törődve az aszfalton heverő, apró kavicsokkal. Egy pillanatra megtorpanok, felkapom a papucsokat, a másik kezemben már olvadozik a jégkrém, ráfolyik a kezemre, minden tiszta ragacs, de mégsem engedem el, csak futok, követem Xant.

Mert szenved. Legyen szó bárkiről, sosem szeretem, ha szenvedést látok, de Xan esetében még erősebb ez az érzés.

Sós ízt érzek. Csak most tűnik fel, hogy nekem is potyognak a könnyeim.

– Állj meg, anya! – botlik meg Xan, de az utolsó pillanatban sikerül visszanyernie az egyensúlyát, és rohan tovább.

A hangja akadozik, gurgulázva kiáltozik, mint valami állat, aki hörögve veszi a levegőt.

A kocsi befordul a sarkon, már nem is látom, de Xan mégsem áll meg. Csak szalad és szalad, még akkor is, amikor Samantha néni és a szörnyeteg autója már rég eltűnt a szeme elől.

Még akkor is, amikor már csak mi ketten vagyunk a szomszédos, hosszú utcán.

Megakad valamiben a lábfeje, előrebukik, térdre esik és olyan hangosan sír, hogy a csontomban is érzem a fájdalmát.

– Anyaaaaaa!

Odarohanok hozzá, de megtorpanok, a papucsát a mellkasomhoz szorítom. Aztán csigalassan leguggolok a lábához, és egyiket a másik után a lábfejére tolom. A talpa koszos, az egyiket meg is vágta, vér borítja már a kislábujját is.

– Green? – bámul rám könnyektől csillogó szemmel.

Xan azért nevez így, mert a zöld a kedvenc színem. Míg más lányoknak rózsaszín a szobájuk, az enyém zöld.

– Anya elment – szipogja.

Magamra erőltetek egy óvatos mosolyt.

– Vissza fog jönni.

Ez persze nem igaz. Nana halála után is ezt mondtam, amikor lefeküdtem, de mire reggel felébredtem, semmi sem változott: ugyanúgy nem volt ott.

– Nem fog! Azt mondta, nem akar minket többé! – remeg az alsó ajka, miközben próbálja elfojtani a zokogását, ahogy félrefordítja a fejét.

– Xan… – nyúlok felé, hogy letöröljem a pólóm ujjával a könnyeit.

Nem ellenkezik, de hiába erőlködöm, egyre nagyobb cseppekben záporozik az arcára a sós, folyékony szomorúság.

A jégkrémem most már a földre csöpög, és bár rendszerint hiánytalanul eltüntetem az egészet, most mégsem érdekel más, csak Xan és az, hogy képtelen abbahagyni a sírást.

Én is úgy éreztem, hogy Nana miatt örökké zokogni fogok, hogy végül megölnek a könnyeim, mint azt a hercegnőt az egyik könyvében.

De egyszer mégis abbahagytam.

Apa azt mondja, semmi sem állandó, hogy minden változik.

De téved, mert Xan és én sosem változunk. Én mindig az ő Greenje leszek, ő pedig örökre az én lovagom marad.

Hiszen ki is mondtuk.

Xan megfogja a vállamat, és eltol magától, aztán a földet bámulja.

– Menj el, Green.

– Nem.

– Nem? – pillant fel rám.

– Nem akarlak egyedül hagyni. Te sem hagytál magamra, amikor Nana meghalt.

Lassan felemeli a fejét, az arcomat fürkészi, szőke szemöldöke összeráncolódik, egyre több könnycsepp csorog végig az arcán.

– Te miért sírsz?

Szipogva megtörlöm az arcomat a könnyeivel áztatott kézfejemmel.

– Mert te is sírsz.

– Ne sírj, Green.

– Te ne sírj! – hüppögöm.

– Utálom, ha sírsz – csuklik el a hangja.

– Én is utálom, ha sírsz – lépek kicsivel közelebb, hogy átkaroljam a nyakát, miközben a másik kezemmel messzire nyújtom a csöpögő jégkrémet, nehogy őt is összekenjem vele.

Mert az én lovagom csoda szép, nem piszkolhatom össze a páncélját.

Xan átöleli a derekamat, fejét a nyakamba fúrva zokog tovább, de olyan hevesen, hogy belerázkódom.

Mintha átadná nekem a fájdalmát, mintha nem is őt bántották volna meg, hanem engem. Újult erővel ragad magával a sírhatnék.

Addig biztos, hogy nem engedem el, amíg nem múlik el, amíg újra rám nem mosolyog, amíg nem láthatom újra azokat a cuki gödröcskéit.

– Green… – szipogja a nyakamba. – Ígérd meg, hogy sosem hagysz el.

– Megígérem. Hiszen te vagy a lovagom, nem emlékszel?

Xan bólint.

– Mától egyek vagyunk.

– Egyek vagyunk.

ELSŐ FEJEZET

Kimberly

Nem vagyok elég jó.

Sosem leszek elég jó.

Ismered azt az érzést, amikor a szavak addig kavarognak a fejedben, amíg egy fullasztó ködfelhő lesz belőlük? Amíg már nem tudsz másra gondolni, amíg már belélegezni sem tudsz mást?

Amikor felébredsz reggel, és lassan úgy körbevesznek, mint egy életre szóló társ, akitől sosem szabadulsz.

Ezek a szavak az első gondolataid, és elalvás előtt az utolsók is.

Én pont ezt érzem már hosszú évek óta.

Így kezdődik minden egyes nap a harcom, és hiába rimánkodom, hogy csak ma ne!

– Kimmy! – húzza meg a kezemet egy aprócska mancs, ahogy a kisöcsém az általános iskola bejárata felé rángat.

Kirian most már a derekamig ér. Frissen vasalt egyenruhája összegyűrődik a vállánál, gyorsan elsimítom.

Büszkén viseli napszítta szőke gombafrizuráját, mert szerinte „ez már valami”. Világosbarna, ragyogó szemében ott van szinte az egész világ. Egy olyan ártatlan világ, amit legszívesebben tömegesen sokszorosítanál, és ingyen osztogatnál az utcán.

– Mi az, Kir?

– Azt kérdeztem, hogy ugye csinálsz nekem később sajtos tésztát.

– Sajnos nem lehet. Ma sokáig lesznek óráim.

Kirian duzzogni kezd, keze elernyed a tenyeremben. Ha van valami, amit gyűlölök ezen a világon, az az, hogy időnként miattam komorodik el az arca.

– Marian csinál neked – próbálkozom.

Kir imádja a házvezetőnőnket, egyfolytában vele van, amikor nem érek rá.

– Nem akarom Marit! Azt akarom, hogy te csinálj nekem!

– Kir… – guggolok elé, hogy meg kelljen állnia. – Ugye tudod, hogy semmit sem szeretnék jobban, mint veled lenni?

Eszeveszetten rázza a fejét.

– A múltkor is eltűntél!

Megremeg az alsó ajkam, minden erőmre szükségem van, nehogy összeomoljak. Kirian miatt kelek fel minden reggel, miatta küzdök azzal a ködfelhővel, miatta megyek el zuhanyozni, és csakis miatta veszem fel az egyenruhámat.

Azt mondják, az ilyen mély sebeket ejtő gondolatokat képtelenség megállítani. Terápia, gyógyszer és mindenféle szarság kell hozzá.

Nekem viszont csak erre a hatalmas szemű, grimaszoló kisemberre van szükségem. Minden reggel arra törekszem, hogy az ő arca legyen az első, amit meglátok, hogy az ő hangját halljam, amint kinyitom a szemem.

Kirian az én különleges gyógyszerem. A boldogságpirulám.

De a múlt héten meglátott valamit, amit nem kellett volna. Vagy inkább a szemtanúja volt, és amikor felkeltem, ott kiabált az ágyam lábánál, átölelt, és könyörgött, hogy sose hagyjam el.

– Soha többé nem fordul elő, majmocskám.

– És ha mégis? – kerekedik el a szeme, miközben lebiggyeszti az ajkát. – Mi lesz, ha eltűnsz, és anyával kell maradnom?

– Sosem tűnök el, Kir – húzom magamhoz, hogy szorosan átöleljem. – Sohasem hagylak egyedül vele. Megértetted?

Elhúzódik, felém nyújtja a kisujját.

– Esküszöl?

– Esküszöm, te kisbaba – akasztom az ujjamat az övébe.

Amint szentesítem a fogadalmamat, hátrál egy lépést, és újra duzzogni kezd.

– Nem vagyok kisbaba!

– Te az én kisbabám vagy. Szokj hozzá.

– Mindegy – kerekedik el újra a szeme. – Akkor korán jössz haza?

Esküszöm, ölni tudnék, amikor úgy néz rám, mint egy rimánkodó kölyökkutya!

Felállok, megborzolom a haját.

– Jól van, megpróbálok.

– Éljen! – csimpaszkodik a lábamba. – Szeretlek, Kimmy! – Belekapaszkodik a táskája pántjába, és futni kezd az iskola felé.

– Én is szeretlek! – kiáltok utána. – És ne rohanj!

Amint elnyeli az épület, visszamegyek a kocsimhoz.
Az utcán egymás után ugrálnak ki a gyerekek a szüleik autóiból, és egy-egy búcsúpuszi után megindulnak az épület felé.

Mi Kirrel sosem éltünk át ilyet. Valószínűleg én vagyok az egyetlen, aki a kistestvérét hozta be ma reggel.

Ilyenkor szenvedélyesen robban fel bennem az anyámnak fenntartott, szikrázó, vöröslő viharfelhő.

Az, hogy velem mi van, nem számít, de ahhoz nincs joga, hogy azt éreztesse Kiriannel is, hogy nem akarják, hogy csupán egy tévedés, és semmivel sem több, mint egy kiszakadt óvszer!

Apa legalább próbálkozik. A gyerekkoromból csak olyan emlékeim vannak, hogy ő az, aki ágyba fektetett, vagy átölelt, miközben alszom. És ő volt az is, aki a gondomat viselte, ha esetleg megfáztam.

Anyám soha.

Csakhogy apám nagyon elfoglalt ember, túlságosan keveset van otthon ahhoz, hogy érdemben befolyásolja a helyzetet. Igaz, hogy sokszor telefonál, de az mára már nagyon kevés.

Rekordidő alatt érek a Royal Elit Iskolához, hiszen nincs túl messze Kirianétől.

Miután leparkoltam, belenézek a visszapillantó tükörbe, és veszek egy mély lélegzetet. Meg tudom csinálni!

Kirért.

Hátralendítem a zöld tincsekkel tarkított barna hajamat – vagy inkább fordítva, hiszen több benne a zöld, mint a barna. Most mi van? Imádom ez a színt! Igazán szerencsés vagyok, hogy halványzöld szemmel születtem, ami még eggyel növeli a zöldjeim gyűjteményét.

Jó, jó, ez tényleg elég furcsán hangzott, pedig még ki sem mondtam hangosan.

Kikászálódom az autómból, és a hátizsákom pántjába csimpaszkodva baktatok át az épületegyüttes hatalmas bejáratán. A Royal Elit Iskola fenséges, középkori épületének tíz tornya van.

Az iskola címerében az aranyoroszlán és a pajzs tökéletesen kifejezi az intézmény méltóságát.

Gazdag, befolyásos emberek küldik ide a gyerekeiket, hogy később könnyebben megtalálják a helyüket a társadalomban. A legtöbb angol politikus, parlamenti képviselő és diplomata is ezeken a folyosókon járt, csakúgy, mint az apám.

Elismert diplomata, aki szorosan együttműködik az Európai Unióval Brüsszelben, és hát emiatt elég ritkán látjuk. Talán most, hogy az ország kilép az unióból, ez is megváltozik.

De szinte biztos vagyok abban, hogy megtalálja a módját, és áthelyezteti magát valahová. Mintha nem akarna velünk lenni – vagy inkább anyával.

Általában a legjobb barátnőmmel, Elsával sétálok ezeken a folyosókon, de a balesete és a szívproblémái miatt most otthon pihen. Amíg rendbe jön, egyedül kell túlélnem olyan emberek között, akik vagy utálnak, vagy úgy tesznek, mintha nem is léteznék.

Már kezdődik is az ismerős fröcsögés.

– Most azt hiszi, szép lett?

– Aki egyszer kövér volt, mindig kövér marad, Kimberly!

– Nézzétek a combját!

– Elsa hülye kis kurvája…

Minél jobban beeszik a rémes szavak a bőröm alá magukat, annál jobban bizsergek. Próbálom kizárni a hangokat, de ahogy a ködfelhőt, úgy őket sem lehet figyelmen kívül hagyni. Egyre csak sokasodnak, felerősödnek, a fejemet máris elárasztják azok a bizonyos gondolatok.

A szürke, keserű, savként égető gondolatok.

Senki sem törődik veled.

Egy senki vagy. Mintha nem is léteznél.

Megrázom a fejem, ahogy egyre közelebb jutok az osztályteremhez. Nem fognak megtörni!

Ma nem, sátán! Mássz vissza a szaros kis odúdba!

Az iskolai életem három éve ilyen. Egyetlen pillanatra sem éreztem még úgy, hogy idetartoznék.

Néhány napja lettem tizennyolc, a születésnapomat Elsa betegágya mellett ünnepeltem Kir, és Skype-on keresztül az apám társaságában.

De nem számít, hány éves vagyok, mert mindig ugyanolyan nehéz végigmenni ezek között a falak között, mindig ugyanúgy fáj, ahogy a mocskolódó szájukkal a hátamba döfik a kést.

Vajon ők is látják a vércsíkot, amit magam után húzok, vagy csak én?

Ujjaim óvatosan a csuklóm felé kúsznak, de gyorsan le is ejtem mindkét kezem.

Gondolj Kirre! Ezt ismételgetem magamban. Érte csinálod ezt az egészet!

Ha bejutok egy jó egyetemre, és ösztöndíjat is kapok, lesz elég pénzem, nem kell majd osztozkodnom a kollégiumi szállásomon, és magammal vihetem Kirt, mert az kurvára biztos, hogy nem hagyom egyedül anyámmal.

A körülöttem felcsendülő hangok kezdenek összefolyni, ahogy felszegett fejjel teszem egyik lábamat a másik után.

Ez mind semmi.

Csak a ködfelhő pamacsai, és én mindig legyőzöm azt az átkozott ködfelhőt.

Leszámítva azt az egyetlen alkalmat.

Jó, kettőt, és az egyiknek Kir is a szemtanúja volt.

– Tűnés, faszfej!

A hang hallatán a lábam magától áll meg. Ez az erős, mély hang folyamatosan üldöz, még az álmaimban is.

És a rémálmaimban.

Jól van, inkább csak a rémálmaimban.

Ez a kegyetlen hang újra és újra véget vetett az életemnek, pedig meg is menthetett volna. De ahelyett, hogy hagyta volna, hogy belekapaszkodjam, magamra hagyott.

Ez a hang nem csupán a rémálmaim része. Ő maga egy lidércnyomás.

A föld kibillen az egyensúlyából, ahogy odafordítom a fejem. Emlékeztetnem kell magam arra, hogy a gravitáció igenis létezik, és nem fogok hasra esni.

Hogy ez a srác nem számít. Megszűnt létezni azon a bizonyos, hét évvel ezelőtti napon.

De talán csak áltatom magam, mert bár mindennap látom – vagyis igyekszem elkerülni –, mégsem vagyok képes megszokni a jelenlétét, mégsem lesz egyre könnyebb vagy akár normális az, hogy itt van.

Persze, nincs is semmi normális Xander Knightban. Az elitbe született, azok közé tartozik, akik könnyedén átgázolnak másokon, és vissza se néznek, hogy felmérjék, milyen pusztítást okoztak. Egy olyan király, aki káoszt és darabokra tört szíveket hagy maga után.

Az iskola négy lovasának egyike, a focicsapat sztárcsatára, gúnynevét, a Háborút onnan kapta, hogy bármikor képes szétzúzni az ellenfél védelmét.

Xander maga a megtestesült háború. Az a fajta, amire nem számítasz, és csak akkor veszed észre, amikor már késő.

Aranyszínű haját hátrafésülve, oldalt divatosan rövidre nyírva hordja, ami még kegyetlenebbé teszi. Amikor gyerekek voltunk, azt hittem, a kék szeme az óceánt és az égboltot idézi.

Ma már biztos vagyok benne, hogy elorozta azt a kékséget, mert egy lelketlen tolvaj.

Régen a szelíd, kék szempár felragyogott, amikor meglátott, de most baljósan elsötétedik.

Xander gyönyörű férfi, igen, talán nem is az évszázad, hanem az emberiség teljes történetének legszebbike. Nem csak a pompás, szőke haja miatt. Az arca akár egy modellé, egy istenségé vagy egy halhatatlané, amit csak még jobban kiemelnek éles vonásai és a leheletnyi borostája.

Ahogy az iskolában mindenki más, én is csak a szépségét láttam. Meg-megálltam a házunk előtt, hogy belecsípjek magamba, és meggyőzzem magam arról, hogy ő tényleg a barátom, a lovagom, és mindjárt áthív, hogy játsszunk együtt.

Most viszont már egy egészen más embert látok. Egy bosszúszomjas, gyűlölettel teli háborús istenséget, akit csak a pusztítás éltet.

Valamikor a legjobb barátom volt. Ma viszont egy idegen.

Egy zaklató.

Egy ellenség.

A fiú, akit Xander leteremtett, lehajtott fejjel kullog a sarkon túlra. Xander a négy lovas egyike, az Elitek sztárcsatára, ráadásul egy miniszter fia, ezért kijár neki egy korona. Egy tövisekkel és fekete füsttel övezett korona.

Hiába sötét ez a felsőbbrendűség, itt mindenki meghajol a hatalma előtt. Ha azt mondta volna a srácnak, hogy csússzon-másszon, az kérdés nélkül levetette volna magát a padlóra, és egyetlen szó nélkül engedelmeskedett volna.

Xander egy focilabdát pörget az ujján, másik kezét a nadrágzsebébe dugja, miközben magabiztos, céltudatos léptekkel közelít felém. Még mindig őt nézem, a legapróbb mozdulataira is figyelek, és közben egyre nehezebben kapok levegőt. Nem tudom, miért hiszem azt, hogy félre fog lökni, vagy esetleg lerúgja a vesémet.

Persze, nem is lenne annyira meglepő. Előfordult már ilyesmi, sőt rosszabb is történt velem az éveken át tartó zaklatás alatt: gonosz megjegyzések a súlyomra, rám ömlő festék, álságos vallomások, bármi, amit csak el lehet képzelni.

Badarság azt gondolni, hogy Xan hozzám érne, hiszen erre még nem volt példa.

Egyszer sem.

Az iskolai egyenruha kék zakója megfeszül széles vállán és izmos mellkasán. Mert Xander minden egyes porcikája színtiszta izom. Leginkább a focistacombja.

Fogalmam sincs, mikor lett ilyen. Jó, ez nem igaz. A Royal Elit Junior – ahová szintén együtt jártunk – és a Royal Elit Iskola közötti nyáron kezdett átalakulni a teste.

Fontos lábjegyzet, hogy nagyon sok mindent észreveszek a környezetemben. Nem csak vele kapcsolatban. Amióta rájöttem, hogy anyám nem áll ki mellettem, és teljesen magamra maradtam, sokféle túlélési technikát sajátítottam el. Ezek közül pedig a legfontosabb az, hogy mindig tudd, mi vesz körül.

Akár tetszik, akár nem, Xander mindig is a legközvetlenebb környezetem része volt, és ennek a tanévnek a végéig még az is marad. De utána, ha kiszabadulok ebből a városból, minden megváltozik.

Vegyél levegőt! Már csak néhány hónap. Most fújd ki.

– Talán tapsra vársz? El az útból, Berly.

Hangja könnyed, de a mögöttes tartalomban nincs semmi könnyedség. Tudom, hogy nem a kedvemért hajtotta el azt a fiút. Xander nem áll ki értem, és az is biztos, hogy nem helyettem küldi el a többieket melegebb éghajlatra.

De közben valami mégis megváltozott.

Én.

Én változtam meg.

Amióta arra ébredtem, hogy Kir belém csimpaszkodva kiabál, rájöttem valami fontos dologra: ha túl akarok élni ebben a világban, ha az öcsémmel akarok maradni, hogy megmentsem az anyánktól, a saját kezembe kell vennem a sorsomat.

Elegem van abból, hogy mellékszereplő vagyok a saját történetemben.

Elegem van abból, hogy tétlenül nézem, ahogy a Xander Knight-félék átgázolnak rajtam.

Elegem van abból, hogy úgy pityergek a sötét sarkokban, mint valami gyáva nyúl.

Kihúzom hát a vállamat, pont úgy, ahogy Elsa szokta, és egyenesen a szemébe nézek.

– Bőven van hely.

Jó, jó, igaz, a hangom lehetett volna acélosabb, de legalább sikerült nyugodtnak tűnnöm. Lépésről lépésre…

– Mit mondtál? – hunyorít az egyik szemével, mintha nem hinné el, hogy meg mertem szólalni.

Mert sosem mondok ellent Xandernek. Soha. Vagy elfutok, vagy engedelmeskedem, mert hittem abban, hogy egy nap majd megbocsát nekem. Hogy egy nap felidézi magában azokat az időket, amikor még a legjobb barátok voltunk.

Micsoda ostoba liba voltam!

Hiszen azok az idők csak számomra léteznek. Ő már rég kitörölte az emlékezetéből, úgyhogy én is nyugodtan megtehetem.

– Jól hallottad – intek az üresen tátongó folyosó felé. – Bőven van hely. Használd.

Kuncogni kezd, szárazon, humortalanul, nekem pedig megfeszül a hátam.

– Te most tényleg dirigáltál nekem, Berly?

Utálom ezt a nevet. Kurvára gyűlölöm.

Mert nem más, mint egy könyörtelen gúnyolódás. Az a fiú, aki az ő Greenjének nevezett, már rég a múlté. Nem mintha arra vágynék, hogy újra így nevezzen, hiszen elvesztette a jogot rá akkor, amikor azt mondta, undorodik tőlem, akkor, amikor ott állt, és csendben végignézte, ahogy a többi diák halálra szívat.

Elvesztette a jogot rá akkor, amikor az első számú támaszomból az első számú kínzómmá vált.

De azért örülnék, ha a keresztnevemen szólítana.

Megvonom a vállamat.

– Nevezd, ahogy akarod.

Megpróbálok elmenni mellette, de megállítja a pörgő labdát, és az arcomba nyomja, amitől muszáj megállnom.

– Ne siess annyira.

Kiszökik belőlem egy sóhaj, ahogy végigfut a hideg a hátamon. Olyan közel kerültem hozzá, hogy a mentolos leheletét és az élénk tengerillatát is érzem már, de ügyet sem vetek rá.

Ahogy arra sem, milyen érzéseket éleszt fel ez bennem.

– Mit akarsz, Xander?

Összeráncolja a homlokát, keze megfeszül a labdán.

– Először is, vegyél vissza ebből a hangnemből. Másodszor, ne mondd ki a kibaszott nevemet.

– Akkor mi lenne, ha többé kurvára nem kereszteznéd az utamat? – csattanok fel, majd szélsebesen beharapom az alsó ajkamat.

A francba…

Tényleg ráförmedtem. Erre nem is tudom, mióta nem volt példa. Talán soha. Nem emlékszem hasonlóra még gyerekkorunkból sem. Úgy tűnik, ő is meglepődött, hiszen éles vonásai egy pillanatra ellazulnak.

Mielőtt még kitalálhatná, hogy álljon bosszút, és mivel bánthatna meg, elviharzom mellette, és besétálok az osztályterembe. De nem, nem futva. Határozott, kimért léptekkel.

Mert mától kezdve Xander Knight nem fog úgy látni, hogy sírok, vagy menekülök.

Ez az összetűzés még csak a kezdet.

Egy új front a mi kis háborúnkban.

És ezt a csatát én fogom megnyerni.

MÁSODIK FEJEZET

Kimberly

Az ebédem a vécékagylóban végzi, a vízcsobogás hangja úgy visszhangzik körülöttem, mint valami elcseszett szimfónia.

Tudjátok, milyen torz hangot tud kiadni néhány hegedű?

Ja, én sem. Apám és anyám viszont odavannak a klasszikus zenéért, egy komolyzenei koncerten ismerkedtek meg. Döbbenet! Én személy szerint a punk- és alternatív rockzenét kedvelem. Kösz szépen.

A lényeg az, hogy a kedvenc számaimat felidézve próbálom kizárni az öklendezés hangját, mert egyszerűen képtelenség megszokni, ahogy a torkomba ledugott ujj és maga hányás is mindig gusztustalan marad. Amikor ezt csinálom, mintha pókok masíroznának a szőrös lábaikkal a bőrömön, és undorító mocskot hagynának maguk után.

Amint a gyomrom jelzi, hogy végleg kiürült, kilépek a vécéből. A mosdó üres, ahogy annak lennie kell.

Mert ezt mindig az óra előtt csinálom, miután megbizonyosodtam arról, hogy már mindenki a teremben van. Ezért szoktam gyakran késni, amit általában fejfájásra fogok.

Elég könnyű láthatatlanná válni, de úgy tenni, mintha nem is léteznék, kissé nehezebb. Ha egy kísértet lennék, nem kellene nap mint nap ezzel szenvednem.

Mármint azzal, hogy kivárjam, amíg teljesen egyedül lehetek a női mosdóban. Ha esetleg nem sikerül, fogom magam, és elmegyek a hátsó kertbe, ahol a szemetesbe hányok, és csak azért jövök vissza, hogy fogat mossak.

Ezt most is megteszem, aztán belenézek a tükörbe.

Az, aki rám mered, szintén felér egy rémálommal.

Sőt, a lehető legrosszabbal. Egy még mindig megviselt arc, a blúzomban elvesző, aprócska mellek, lötyögő, striákkal csúfított kar. Igen, a bőrömön mindenhol nyomot hagyott a túlsúly, nem csak a karomon. Megrepedt a hasamon és a combjaimon is.

Mindenütt.

Utálom ezeket a striákat, utálom ezt a kibaszott testet és magamat is benne. Bárcsak lenne a hányáson kívül más mód arra, hogy belülről szétrobbantsam!

Nem hagy nyugodni ez a gondolat.

Szeretnék ököllel belevágni a tükörbe, hogy darabokra törjön, aztán fognék egy szilánkot, és…

Nem.

Nem!

Hevesen rázom a fejem, megcsapkodom az arcomat, és nem, nem érek a csuklómhoz.

Kirianért. Kirianért csinálod!

Erős, határozott léptekkel hagyom magam mögött a mosdót, közben becsukom a táskámat is.

Máris elkéstem a következő órámról, pontosabban egy perc múlva már késésben leszek.

Ez a hátulütője annak, hogy csak akkor mehetek a mosdóba, amikor már mindenki a teremben van.

Éppen a folyosón rohanok, amikor egy kar nehezedik a vállamra. Egy pillanatra megtorpanok, arra gondolok, hogy talán Xander akar bosszút állni rajtam.

Reggel óta nem is láttam, de én mindenkinél jobban tudom, hogy ha Xander Knight nem vesz rólad tudomást, az csak egy áldásnak álcázott katasztrófa.

Veszek egy nagy levegőt, és megkönnyebbülten fújom ki, miután kiderül, hogy nem ő az. Ez nem az ő illata, ahhoz túl erős, és túlságosan felkavaró – bár nem igazán tudom, az mit jelent.

És igen, pontosan tudom, milyen illata van Xandernek. Hiszen fokozottan figyelek a környezetemre, mint azt már említettem.

– Te is késésben vagy, Kimmy?

Mosollyal jutalmazom Ronan kérdését. Ez az első alkalom azóta, hogy Kir láttán felderült az arcom ma reggel.

Ronan Astor szintén egy lovas, és talán az egyetlen, akit Elsán kívül a szövetségesemnek tekinthetek ebben az átkozott iskolában.

Kisfiús bájával, enyhén hullámos, barna hajával és a mély, élénkbarna tekintetével egy tipikus, gazdag élvhajhász, amit a nemesi orra miatt le se tagadhatna.

Az orra már önmagában is a származásáról árulkodik.

– Csak a magad nevében beszélj – bököm oldalba játékosan. – Nem jöttél be reggel.

– Mert egy… fontos találkozóm volt.

– Úgy érted, nem tudtál felkelni a tegnap esti buli
miatt?

– Hékás! A bulik igenis fontos találkozók, Kimmy! Ezt is meg fogom tanítani neked… ahogy sok mást is – vigyorodik el. – Majd meglátod.

– Kösz, de nem tartok rá igényt.

– De igen, és még nem kell megköszönnöd – táncoltatja izgatottan a szemöldökét. – Majd később megmondom, mit kérek cserébe.

– Miért érzem úgy, hogy nem leszek tőle elragadtatva?

– Higgy nekem, el leszel – húz maga mellé, miközben együtt caplatunk a terem felé.

Ronan előtt senki sem mer megjegyzést tenni rám. Lehet, hogy nem olyan vészjósló, mint Aiden vagy Cole, és nem is olyan átkozottul népszerű, mint Xander, de mégis csak ott ül az iskola trónján.

De sokkal megközelíthetőbb, sokkal emberibb.

Egy vérbeli herceg, és meglehetősen elragadó is.

Még ma se tudom elhinni, hogy ő jött oda hozzám, amikor meglátott az Elitek egyik meccsén, és eldöntötte, hogy barátok leszünk. Ja, és kijelentette, hogy minden buliján ott a helyem! Ronan partijai legendásak, ráadásul igazi kiváltság, ha valaki meghívást kap, ezért először azt hittem, Xander újabb ördögi tervéről van szó.

De már hónapok teltek el azóta, és Ronan még mindig a legfőbb támaszom. Ha végül mégis kiderülne, hogy valami beteg játékot űzött velem, azt sosem fogom kiheverni, mert az az igazság, hogy nagyon megkedveltem őt. Egy igazi társasági lény, vicces és mindig elhessegeti a nemkívánatos egyéneket.

Sőt, néha még a ködfelhőmet is.

Éppen azt ecseteli, milyen füvet szerzett be tegnap, amikor átlépjük az osztályterem küszöbét.

– Én mondom neked, Kimmy – hajol közelebb, hogy a fülembe súghasson, ezért meg kell állnom az első padnál. – Ez a szarság maga volt a hetedik mennyország! Nem akarod kipróbálni?

Elkerekedik a szemem a kérdés hallatán.

– Az iskolában vagyunk!

– Menjetek szobára – jegyzi meg valaki fennhangon.

Csak most esik le, hogy is nézhetünk ki kívülről. Ronan átkarolja a vállamat, én az oldalához tapadok, miközben az ajka a fülemnél mocorog. Az avatatlan szemek azt hihetik, több van köztünk puszta barátságnál.

De mivel én már egy ideje megbarátkoztam azzal, hogy Ronan ilyen, nem különösebben érdekel.

– Remek ötlet! – csettint a hang forrásának irányába Ronan.

Silver. Hát persze hogy ő mondta.

El sem hiszem, hogy valamikor jóban voltunk. Egy egzotikus istennő, egy fájdalmasan szép, modelltestű, de mérgező szájú lány lett belőle, fantasztikus tanulmányi eredménnyel. Magyarul: egy ribanc.

Aki valaha a barátom volt. Aki Nana halála után átölelt, és nekem adta a kedvenc Barbie babáját.

Az akkori életem tartalmas volt, aztán hirtelen egy kopár sivataggá változott.

– Szerezzünk egy szobát, Kimmy – mosolyog rám kajánul Ronan, én pedig jókedvűen oldalba bököm.

De közben akarva-akaratlanul is az jár a fejemben, milyen is lenne a kapcsolatunk, ha ugyanolyan régóta ismerném, mint a többieket.

Mert Ronan csak az előző iskolánkban csatlakozott a négy lovashoz. Meglehet, hogy mára ő is eltávolodott volna tőlem, ha együtt cseperedtünk volna fel.

– Mindenki foglaljon helyet! – csendül fel Mrs. Stone hangja mögöttünk.

Eltolom magamtól Ronant, és letelepszem az első sorban. Rendszerint Elsa, vagy valamelyik mostohatestvére is itt ül velem, de most egyedül vagyok. Ronanre sem számíthatok, ő mindig egy hátsó padot választ, hogy nyugodtan alhasson.

Miközben elrendezem a dolgaimat, a szemem sarkából mozgásra leszek figyelmes.

Xander.

Az ablaknál áll Cole előtt, aki egy könyvbe kapaszkodva súg valamit a fülébe.

De mintha nem is hallaná, mert csakis rám figyel. A tekintete persze üres, mintha nem is látna igazán.

De tudom, hogy engem néz.

Érzem. Nemcsak a bőrömön és az arcomon, hanem
a lelkem mélyén is, ahol semmi keresnivalója.

Hátat fordítok neki, belesüppedek a székembe, próbálok úrrá lenni a kipirult arcomon. Mi a fenéért kell az utolsó évemet is egy teremben töltenem a négy lovassal?

Már majdnem túléltem úgy, hogy nem kellett minden egyes átkozott órán Xander arcát bámulnom!

Mrs. Stone a vizsgáról beszél, de képtelen vagyok odafigyelni. Az agyam egyfolytában a hátsó padok felé kalandozik, mert még mindig érzem a rám tapadó tekintetet.

A hideg futkos a hátamon, kínomban fészkelődöm, mintha ettől bármi is megváltozna.

Valami a karomnak ütközik. Egy összegyűrt papírfecni pottyan mellém. A hajam az arcom elé omlik, amikor hátrapillantok. Ronan széles vigyora fogad.

Xander mellett ül, aki gyilkos erővel szorongatja a ceruzáját. Ronan viszont mindkét lábát előrenyújtva, lazán forgatja a fekete tollát a középső és a mutatóujja között, aztán a szemöldökével a papírfecni felé int.

Egy kósza pillantást vetek Xanderre, akit látszólag teljesen leköt Mrs. Stone. Arca közömbös, de a válla megfeszül. Mégis mitől lett ennyire ideges?

Felkapom a papírfecnit, óvatosan széthajtogatom. Ronan macskakaparása és egy szmájli tárul a szemem elé: „Mosolyogva ints be a világnak.”

Tekintetem újra megtalálja Ronant, aki egy kacsintással válaszol, nekem pedig önkéntelenül mosolyra görbül a szám.

Xander szigorú pillantása Ronanről rám vándorol, és ott is marad.

Engem néz.

Rendületlenül. Kitartóan. Így akar nyomást gyakorolni rám, hogy én legyek az, aki elsőként elkapja a tekintetét, és gyáván meghunyászkodik, mint mindig, ha a közelemben van.

Ha az ember képes lenne ölni a tekintetével, Xander most biztosan kettéhasítana.

De egyvalamiről megfeledkezett. Arról, hogy már nem félek a háborújától. Mert semmi sem lehet rosszabb Kir csalódott, félelemtől reszkető tekinteténél, amit rám szegezett, amikor azt hitte, magára hagyom.

Szóval nem adom fel. Még mindig mosolygok. Ronanre.

És tojok azokra, akik lassan megtörtek, akik ilyen szánalmas lényt csináltak belőlem.

Akik élvezték, ha megtalálták a gyenge pontomat, és örömmel végignézték a bukásomat.

Akik a busz alá löktek ahelyett, hogy megmentettek volna.

Akik táplálták a ködfelhőt, és hagyták, hogy átvegye az irányítást az életem fölött.

Megfogadom Ronan tanácsát, és büszkén beintek az egész világnak.

HARMADIK FEJEZET

Xander

A magány egyfajta társ.

Őrültségnek hangzik, igen, én viszont akkor is kitartok mellette. Talán a kávé, vagyis a… vodkás kávé mondatja velem, de kit érdekel?

Az üres házat biztosan nem.

Csak azok vannak itt, akiket apám jól megfizet a hallgatásukért. Mindőjükkel titoktartási nyilatkozatot írat alá, ha megszegik, rámegy az életük, sőt még a családjuk három nemzedékének életét is kiszolgáltatják a feketepiacnak.

A királynő bankjegyeivel kitömött emberek lelkesen tartják a szájukat.

Legalábbis azok, akikkel az apám körülvette magát.

A szakácsunknak a szeme se rebbent, amikor elkészítettem a reggeli kávémat, de víz helyett alkoholt öntöttem a gépbe. Csak biccentett egyet, és ment a dolgára.

Most a hatalmas franciaablak előtt állok, kortyolgatom a koffeines nedűt, egyik kezem a nadrágzsebemben pihen, ahogy egy felső középosztálybeli, népszerű, csodás élettel bíró jó tanulóhoz illik.

A lábam előtt hever minden: az óriási kert, a német autók a garázsban és a jövendőbeli felső vezetői pozíciók.

Minden.

És közben semmi sem.

Mert vajon jól van-e az úgy, hogy az ember elveszi, amire szüksége van, amikor nincs meg mindene, amit akar?

Az észszerű válasz erre az, hogy igen, de sajnos a vodkától az agyam máris tompulni kezd.

– Te meg mit csinálsz itt? Ma nincs edzésed?

Lassan becsukom a szemem, veszek egy mély levegőt, mielőtt megfordulnék, és szembenéznék az egyetlen, élő rokonommal.

Bárcsak ő tűnt volna el anyám helyett tizenkét évvel ezelőtt!

Az apám a reneszánsz képekkel és más fura, árveréseken százezrekért megszerzett műtárgyakkal telezsúfolt nappali közepén áll.

Lewis Knight befolyásos ember ebben az országban, az egyik fontos miniszter, aki nemcsak megregulázza a gazdaságot, hanem egyenesen irányítja is. Ő vezeti a gazdasági, energetikai és iparstratégiai minisztériumot. Tudom, tudom, nagyon hosszú ez a titulus, de ahogy apám szokta mondani, tökéletesen kifejezi, mekkora „felelősség” hárul rá.

Mint egy tipikus politikus…

A negyvenes évei közepén jár, dús, sötét haját mindig befésüli, mintha magával a királynővel találkozna nap nap után. A háromrészes öltönye tökéletesen rásimul közepes termetére, olyan méltóságot ad neki, amit a médiában mindenki nagyra becsül.

Az apám igazán népszerű. Elárulok egy titkot: csakis emiatt nyeri rendre a választásokat. A génjeiben van ez a szarság.

Ráadásul elég jóban van a konzervatív párt szűk, befolyásos, technológia- és üzletorientált elitjével, amelynek tagjai most éppen belháborút vívnak, hogy tarolhassanak a következő választáson, és újra ők irányíthassák az egész országot. Több mint tíz éve folyamatosan ők jönnek ki győztesen, szóval az az igazság, hogy mindez kezd már végtelenül unalmassá válni.

Sűrű szemöldökét folyamatosan összevonja, úgy méreget, mintha nem tetszene neki a farmer és a póló, amit viselek. Szerinte még otthon is tisztességesen kellene kinéznem, hiszen az ember nem tudhatja, mikor toppan be egy riporter.

Amióta csak az eszemet tudom, apám mindig így nézett rám: szüntelen rosszallással. Egy pillanatra sem éreztem úgy, hogy elfogadna, vagy örülne annak, hogy létezem.

Mélyen legbelül azt kívánja, bárcsak engem is magával vitt volna az anyám azon a bizonyos napon. De persze mindketten remekül kerüljük a nyilvánvalót.

Ha vissza lehetne fordítani az idő kerekét, simán betuszkolna anyám autójába, vagy én magam rejtőznék el a csomagtartóban.

– Szóval? – feszegeti tovább a témát. – Az edzés.

– Ma kimarad.

– Miért?

– Mert pihennünk kell a következő meccs előtt.

Alig láthatóan összehúzza a szemét, aztán rendezi a vonásait. Apám gyakorlatias, de a gyanakvást az anyatejjel szívta magába. Talán ezért olyan sikeres a politikában. Kétség sem fér hozzá, hogy hamarosan felhívja az iskolát, hogy kiderítse, igazat mondtam-e.

Az apaság számára csupán egy szaros játszma. Mindene az irányítás, élvezi, hogy kénye-kedve szerint rángathat.

– A lehető legjobban kell viselkedned, Xander. Gondolom, nem kell emlékeztetnem arra, hogy…

– Jönnek a választások – vágok közbe, és kortyolok egy kis alkoholt, pontosabban kávét.

– Nos, igen – lép közelebb, de nem annyira, hogy lebukhassak.

Ha tudtam volna, hogy ilyen korán itt lesz, nem ittam volna előtte. Ok nélkül tart rövid pórázon, és ha megtudná, hogyan szeretem a reggeli kávét, simán bezárna egy ketrecbe.

– Ha tisztában vagy ezzel, viselkedj is úgy, fiam.

– Nem vagyok már gyerek – sziszegem.

– Akkor nőj fel. És ne feledd: a focimeccsek és a Royal Elit is csak arra jó, hogy felépíts egy képet magadról. Ne hagyd, hogy teljesen magával ragadjon.

Hát persze! Az én drágalátos apám számára még a foci – az egyetlen dolog, amit igazán élvezek – is csupán egy eszköz.

– Ugye nem kell felhívnom a figyelmedet a következményekre? – vonja fel kihívón a szemöldökét.

– Tudom. Különben ugrik a Harvard.

Szívesen lehúznám a maradék kávét, de akkor kiderülne, mi a titkos adalék, úgyhogy inkább csak kortyolok belőle. De jó nagyot.

Nem arról van szó, hogy élek-halok a Harvardért, de mivel az Egyesült Államokban van, ha bekerülök, évekre magam mögött hagyhatom ezt a szaros, üres házat és a környékét is.

Muszáj kiszabadulnom innen, nem számít, mi az ára.
A jegyeim nem elég jók az ösztöndíjhoz, így hát szükségem van az én drágalátos apám pénzére. Amint a saját lábamra állok, azonnal az arcába vágom a teljes összeget.

– Helyes. Ezt ne felejtsd! – Azzal megigazítja a nyakkendőjét, és lekezelőn néz rám, mintha ő volna a magasabb.

Ez a leereszkedő tekintet, a barna szempár tökéletes ridegsége, az emberi érzelmek teljes hiánya volt az oka annak, hogy anyám lelépett.

Ahogy annak is, hogy azóta sem tudtam megbékélni ezzel az emberrel.

Ezért vagyunk csupán két idegen, akik egy fedél alatt élnek.

Lehet, hogy Lewis Knight a nemzet megmentője, de számomra a legádázabb ellenség.

***

Amint apám elmegy, apró lábak léptei kopognak tompán a fapadlón. Önkéntelenül elmosolyodom, félretolom az alkoholt – igen, szándékosan nem kávénak nevezem már –,
és bekapok egy mentolos rágót. Mindig van nálam egy csomag. Cole egyre gyanakvóbb emiatt, hamarosan kérdőre fog vonni, és ráveszi az edzőt, hogy „beszéljen a fejemmel”, de talán addigra sikerül elhúznom a csíkot innen.

– Xaaaaan! – csapódik egy kis test a lábamnak, majd szorosan átöleli.

Arcát a farmeromba fúrja, ahogy az orrát befészkeli
a lábam közé.

– Szia, kisember!

Eltolja magát tőlem, duzzogva mutat maga felé.

– Nem vagyok kisember.

– Igaz – guggolok Kirian elé, hogy letöröljek egy kis csokifoltot az orra hegyéről. – Te Superman vagy.

– Pontosan!

– Adj egy pacsit! – nyitom ki előtte a tenyeremet, ő pedig rögtön belecsap.

Mindig csodás, ha ez a kisember itt van, még ha a jelenléte kurvára nemkívánatos gondolatokat idéz is fel.

– Kaphatok brownie-t, Xan? – néz fel rám kölyökkutyákat megszégyenítő, esdeklő tekintettel.

Megdörzsölöm a halántékomat a hüvelykujjammal, amin még mindig ott van a csoki, amit az orráról töröltem le.

– Azt akarod mondani, hogy még nem ettél?

– Nem?

– Mit is mondtam a hazudozásról?

– Ez kegyes hazugság. Kimmy szerint az néha belefér.
A felnőttek egyfolytában ezt csinálják.

– Nos, a nővéred téved. A hazugság rossz. Ne csináld.

– Jól van. Ettem egy kicsit, amikor Mari sütötte, de csak egy icipicikét! Kaphatok brownie-t? Légyszi! Légyszi!

Megfogom a kezét.

– Legyen.

– Ez az!

Felsegítem a bárszékre, apró lábfeje izgatottan lengedezik.

– Hol van a köpenyed, Superman?

– Kimmy berakta a mosásba.

Vágok egy darabka brownie-t, tányérra teszem. Kir elkerekedő, izgatott szemmel figyeli minden egyes mozdulatomat.

Sem apám, sem én nem eszünk brownie-t, de mindig megkérem a szakácsot, hogy készítsen egy keveset ennek a kisembernek.

Amint elé tolom a tányért, habzsolni kezd, a szája máris tiszta csoki. Ha brownie-ról van szó, nem számít, hány éves, Kir sosem fog tudni uralkodni magán.

– És most hol van?

Amint kicsúszik a számon a kérdés, azonnal meg is bánom. Ha nem Kir ülne velem szemben, felérne egy kibaszott katasztrófával is.

Már hosszú ideje tudatosan megválogatom, hogy milyen kérdéseket teszek fel, és milyeneket nem. Évekig tartott, mire tökélyre fejlesztettem ezt a képességemet, és tartanom is kell magamat hozzá.

Talán túl sokat ittam. Igen, ez lehet az oka.

Vagy talán az, hogy tegnap óta Kimberly az agyamra megy. Azóta, hogy visszaszólt, és úgy nézett Ronanre, mintha ő lenne a mindene.

Kimberly Reed a bosszantó kavics, ami a cipőmbe szorult. Nem veszélyes, de kibaszottul idegesítő.

– Av ifkolában – motyogja teli szájjal Kir.

Nem kellene a szaros iskolában lennie. Ma nincs különórája, és edzésünk sincs, szóval nem maradhatott ott csak azért, hogy megnézze a csapatot.

Hacsak…

Előveszem a telefonomat, hogy megnézzem, jött-e üzenet.

A három kibaszott barátommal alkotott chatcsoportba több is érkezett.

Ronan: Egytől tízig terjedő skálán szerintetek hány csajt tudok megbaszni, mielőtt az apám kiházasít, mint valami útszéli ribancot?

Aiden: Attól függ, akarják-e, vagy sem.

Ronan: Kapd be, King!

Ronan: Valaki más?

Cole: Százat.

Ronan: Ez a beszéd!

Cole: De egyikükre sem fogsz emlékezni.

Ronan: Jóóóóóóól van! Akkor megelégszem eggyel is.

Ehhez még csatol egy szelfit is, amin Kimberly áll mellette. Átkarolja a vállát, mint tegnap, de most épp egy puszit nyom az arcára, miközben Kimberly a kamerába nevet.