A könyv az alábbi kiadvány fordítása alapján készült:

Mark Edwards: The Hollows

Copyright © Mark Edwards, 2021

Thomas & Mercer, Seattle

Fordította © Rohánszky-Nagy Réka

Szerkesztette: Zombori Andrea

Korrektor: Lőrinczi Ágnes

Tördelés: Sólyom Melinda

Borítóterv: The Parish (Tom Sanderson)

A könyv egyetlen része sem felhasználható, tárolható adatbázisban, vagy továbbítható bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikusan, mechanikusan, fénymásolással, hangfelvétellel vagy más módon – a kiadó kifejezett írásos engedélye nélkül.

A könyvben leírt történet teljességgel kitalált. A nevek, szereplők, szervezetek, helyszínek, események és történések vagy a szerző képzeletének szüleményei, vagy fiktív formában kerültek felhasználásra. Bármely hasonlóság élő vagy halott személyekkel, illetve valós eseményekkel pusztán véletlenszerű.

ISBN 978 615 6326 28 7

Megjelent 2023-ban a Gingko Kiadó gondozásában

2100 Gödöllő, Kelemen László u. 28/a

Tel: +36 30 408 1183

Felelős kiadó: Zombori Andrea és Rohánszky-Nagy Réka

ELSŐ RÉSZ

1

Szombat

ÜDVÖZÖLJÜK HOLLOW FALLSBAN!

Az üdülőhely bejáratánál lévő fatáblához kötözött héliumos lufik lustán imbolyogtak az enyhe nyári szélben. Úgy koccantak egymásnak, mintha el akarnának szabadulni, tovaszállni a fák lombjai felett, de nem volt annyi erejük, hogy igazán megpróbálkozzanak ezzel a mutatvánnyal.

A recepció épülete mellett egy másik kiírás azt hirdette, hogy ezen a héten zajlik a MEGNYITÓ. Leparkoltam a tábla mellett, és beléptem, hogy felvegyem a kulcsainkat. A pult mögött ketten álltak, egy nagydarab férfi és egy sovány nő. A harmincas évei közepén járó férfi magához intett. Piros pólója erősen feszült hatalmas testén, a gallérját összefogó gomb pedig úgy tűnt, bármelyik pillanatban szétpattanhat. A kitűzőjéről megtudtam, hogy ő Greg Quinn, az igazgató.

Átadtam neki az útlevelemet, ő pedig tömzsi ujjaival a billentyűket nyomkodva megkereste az adataimat a számítógépén.

– Csak azért repült át Angliából, hogy minket meglátogasson? – kérdezte, miközben visszaadta az irataimat.

A válasz persze bonyolultabb volt ennél, de könnyebbnek tűnt igennel felelni.

– Hé, Vivian, hallod ezt? Mr. Anderson az Egyesült Királyságból érkezett.

Vivian, egy ősz hajú nő – aki ránézésre meglehetősen szókimondónak tűnt –, valami olyasmit motyogott, hogy „Valószínűleg ő is közülük való”, bár ennek a megjegyzésnek nem sok értelme volt a számomra. Kik közül való? Bizonyára félreértettem valamit…

Greg átadta a kulcsokat és az üdvözlő csomagot.

– Először jár Maine-ben?

– Ami azt illeti, igen.

– Ez így még megtisztelőbb – mondta, és kezet nyújtott. Határozott kézfogása volt. – Ha bármire szükségük lenne, akármire, kérem, ne habozzanak, keressenek fel minket Viviannel.

Vivian mormogott még valamit. Úgy hangzott, mintha azt mondaná: „Lehetőleg inkább őt”.

Percekkel később – még mindig Greg és Vivian kettősén kuncogva – leparkoltam a bérelt autót a tizennégyes kabin előtti beállóra, az üdülőközpont túlsó oldalán. A fák közé ékelődött kunyhó – a többihez hasonlóan – vadonatúj volt. Az ablakai csillogtak a napsütésben. A következő tíz éjszakára ez lesz az otthonunk.

Visszapillantottam a hátsó ülésre. A tizennégy éves lányom, Frankie még mindig aludt, ezért megragadtam az alkalmat, hogy kinyújtóztassam a lábam, mielőtt felébresztem őt. Kiszálltam a kocsiból, és mélyet lélegeztem. A levegő olyan friss volt, mint egy korsó hideg sör egy nehéz munkanap végén. Mintha hónapok óta most először vennék rendesen levegőt. Miután szívesen megosztottam volna valakivel ezt a pillanatot, könnyedén megkocogtattam a kocsi ablakát.

Ahogy kinyitottam a hátsó ajtót, Frankie felébredt. Pislogott, majd arrébb sodort egy homlokára tapadt hajtincset.

– Megérkeztünk?

– Meg.

Megcsörgettem a kulcsokat.

– Kíváncsi vagy, milyen odabent?

Frankie hunyorogva nézett a faházra.

– Asszem… – felelte.

A házikó tökéletes volt. A két hálószobán kívül volt egy nappali egy apró tévével és DVD-lejátszóval, egy kis konyha, egy fürdőszoba és egy külön mosdó, amely az én hálószobámhoz csatlakozott. A teraszon állt egy grillsütő és egy asztal a kinti étkezésekhez. Az ágyak nagyok és kényelmesek voltak. A tér tágasnak tűnt, de már most éreztem, hogy éjszaka, amikor a maine-i erdők sötétsége körülölel bennünket, meghitt lesz majd a hangulat. A nyaraló hátoldala közvetlenül az erdőre nézett, ami a térkép szerint, amit az ideutazásunk előtt tanulmányoztam, minden irányba mérföldekre nyúlt. Csodálatos vidék volt.

Talán még Frankie-t is lenyűgözte.

– Hatalmas a szobám! – közölte, ahogy belépett a konyhába, ahol éppen a kávéfőzőbe próbáltam életet csiholni. Nála volt a spéci kulacsa, egy drága vizespalack, amit mindenhová magával cipelt, mint egy babatakarót. Odament a mosogatóhoz, és megtöltötte vízzel.

– Örülök, hogy tetszik – mondtam. – Akár „királynak” is nevezhetnénk?

Frankie összeráncolta a homlokát.

– Apa, te olyan…

– Király vagyok?

Felszisszent, én pedig magamban megfogadtam, hogy mostantól nem fogom azzal cukkolni, hogy már tisztára úgy beszél, mint egy amerikai. Az igazság az, hogy még mindig nem tértem magamhoz abból a döbbenetből, amit akkor éreztem, amikor az új otthonában, Albanyban megláttam őt.

Ahogy ott megálltam a kocsival, arra számítottam, hogy egy gyereket, a kislányomat látom majd, ám ehelyett egy gyönyörű fiatal nő lépett ki a házból, az anyja sötétbarna hajával és enyhén szeplős bőrével. Zöldesbarna szemét és az elülső fogai közötti „szerencsehézagot” tőlem örökölte, ahogy a nyúlánk alkatot is. Egy év telt el azóta, hogy utoljára láttam őt élőben, és a sok FaceTime-hívás és Instagram-fotó nem készített fel arra, hogy ez alatt az idő alatt mennyit nőtt.

– Nemsokára lemehetünk a tóhoz – mondtam. – Feliratkozhatnánk néhány programra. Gondoltam, kipróbálhatjuk az íjászatot is. Mondtam már, hogy nagyapa íjászbajnok volt? Hátha örökölted tőle a tehetségét…

– Apa, nyugi, oké? Még csak most érkeztünk…

Frankie a kezében tartotta az iPhone-ját – egy régebbi modell volt, amit az anyjától örökölt –, és körbefotózta a faházat. Többek között néhány szelfit is készített, ujjaival az univerzális V, mint győzelem jelet mutatva. Néztem, ahogy a képernyőt kopogtatja. Feltehetően kiválasztja a legjobbnak hitt fotókat, és szűrőket is alkalmaz, hogy a valóság lehető legtökéletesebb változatát alkossa meg.

Aztán összeráncolta a szemöldökét.

– Nem találom a wifi-hálózatot – mondta.

– Ez azért van, mert itt nincs wifi.

Úgy nézett rám, mintha azt mondtam volna neki, hogy magunknak kell levágni egy disznót vacsorára.

– Már említettem ezt neked – mondtam. – Amikor lefoglaltam a szállást.

– Nem, erről nem volt szó…

– Majdnem biztos vagyok benne, hogy mondtam… és 4G sincs. Egyáltalán nincs térerő.

A hangjából egyre nagyobb pánik hallatszott ki.

– Neked van?

Már ellenőriztem.

– Nincs. Frankie, ez az egésznek a lényege. Ezért jöttünk ide. Hogy elmeneküljünk mindentől. Nincs közösségi média. Nincs YouTube. Nincsenek hírek. Másfél hétig nem bámuljuk a képernyőt. Csak ketten leszünk, te meg én.

Be kell vallanom, hogy én magam is kissé bizonytalan voltam ezzel kapcsolatban. Tíz nap anélkül, hogy frissíthetném a Twittert, vagy megnézhetném az e-mailjeimet? De aztán rendesen átgondoltam a dolgot, és rájöttem, csodálatos lesz.

– Na… – mondtam. – Alig látlak…

Már épp belekezdtem volna egy litániába arról, hogy nem akarom, hogy a telefonjához tapadva töltse a közös nyaralásunkat, de sikerült leállítanom magam. Tudtam, hogy ez nem vezetne jóra.

– Annyi mindent lehet itt csinálni – mondtam inkább, és megpróbáltam kihangsúlyozni a helyzet pozitívumait.

– Mire gondolsz? – kérdezte, és úgy szorította magához a telefonját, mintha egy kedves barátja lenne, aki épp most készül elhagyni őt.

– Kirándulhatunk a természetbe. – Újra megemlítettem az íjászatot is. – Csónakázhatunk a tavon. Az csodás lesz. És írhatsz a naplódba, vagy olvashatsz. És azt hiszem, láttam ott néhány puzzle-t is.

– Puzzle-t?

Mintha azt közöltem volna, hogy miután lemészárolta a disznót, amit vacsorára eszünk, takarót kell horgolnia a beleiből…

– Mi van, ha valami baj történik? – kérdezte. – És ha beszélni akarok anyával?

– Bizonyára vannak itt telefonfülkék.

A lányom értetlenül nézett rám.

– Tudod, bennük olyan készülékek, amikbe egy érmét kell bedobni egy nyíláson.

Frankie erre olyan arcot vágott, mintha ez a legfurcsább dolog lenne, amit valaha hallott.

– Klassz lesz. Ígérem.

Felidéztem magamban, ahogy a nagyszüleim anno arról beszéltek, hogy a régi időkben saját maguknak kellett gondoskodniuk a szórakozásukról. Ők olyan őrjítő dolgokat mondtak, mint hogy „csak az unalmas emberek unatkoznak”, és arról hadováltak, hogy milyen jót mókáztak egy régi bádogvödörrel és egy bottal. Elnevettem magam.

– Mi olyan vicces? – vont kérdőre Frankie.

– Ó, semmi. Csak eszembe jutott, hogy talán elmehetnénk almát gyűjteni.

Megvető pillantással nézett rám – úgy, ahogy csak egy tizennégy éves lány tud. Visszatrappolt a szobájába, és becsapta maga mögött az ajtót. Próbáltam nem reagálni, elfojtani az ingerültségemet. Ez ugyanúgy az ő vakációja is volt, mint az enyém, és ő már majdnem teljesen felnőtt, bármennyire is nehéz volt ezt beismernem.

Kimentem a bérelt autómhoz. Megpróbáltam megerősíteni magamat abban a hitemben, hogy a wifi hiánya jó dolog, és kivettem a bőröndjeinket a csomagtartóból.

– Hali!

Meglepődve néztem fel.

Úgy öt méterre tőlem, a fáknál egy férfi állt. A negyvenes évei végén járhatott, mint én. Rövidnadrágot, egy kifakult Guns N’ Roses-pólót és egy San Francisco Giants baseballsapkát viselt, a lábán fekete Converse cipővel.

Szélesen vigyorogva odasétált hozzám.

– David Butler – mutatkozott be, és megszorította a kezem. Előrefelé mutatott az ösvényen. – A szomszéd faházban lakunk. A tizenkettesben. Nincs tizenhármas kunyhó. Feltételezem, a helyiek úgy döntöttek, hogy nem lenne jó ötlet, tekintve a hely történetét…

– Tom Anderson – mondtam. – Mit értesz a „hely történetén”?

A férfi nem válaszolt a kérdésemre.

– Ó, te angol vagy. Ezért a helyért utaztál ennyit?

Úgy tűnt, le van nyűgözve. Észrevettem, hogy a felkarján van egy tetoválás, egy kör, benne egy kereszttel, elég kezdetlegesen megrajzolva. Volt a jelben valami ismerős.

– Ez egy bonyolult történet.

– Ó, tényleg?

Ez a férfi vadidegen volt számomra. Semmiről sem volt muszáj beszámolnom neki. De arra gondoltam, hogy sokszor meg fogják kérdezni, úgyhogy akár őszinte is lehetek.

– A tinédzser lányommal, Frankie-vel vagyok itt. Albanyban él az anyjával, a volt feleségemmel. Évente egyszer átjövök az Államokba, hogy meglátogassam őt. Tavaly nyáron New Yorkba mentünk, de olyan őrült meleg volt, hogy azt képtelen lennék megint elviselni.

– Okos döntés.

– Igen. Én is azt hiszem. A lányomat viszont ez már kevésbé hatja meg…

– Hadd találjam ki. „Nincs internet! Ez gyerekkínzás!” A fiam pontosan ugyanezt mondja.

– Hány éves?

– Most töltötte be a tizenötöt.

David levette a baseballsapkáját, és megvakarta a fejét, pont ott, ahol égnek állt egy rakoncátlan tincs.

– Próbálok visszaemlékezni, hogy én is ennyit nyafogtam-e ilyen idős koromban. Valószínűleg egyébként igen. Legalábbis Connie szerint. Ő a feleségem. – A neve említésére biztosan eszébe jutott valami, mert így szólt: – Jobb, ha visszamegyek.

– Oké. Örülök, hogy találkoztunk.

A férfi elindult, aztán megtorpant.

– Hé, szomszédok leszünk. Meg kellene ismernünk egymást. Gyertek át hozzánk egy kicsit később. Feldobok a grillre néhány steaket, és van rengeteg sör és bor is.

– Hát, nem is tudom… Eléggé ki vagyok ütve az időeltolódástól. Az éjszaka repültem át Londonból, és már elég régóta ébren vagyok. Igazából már nem is tudom… talán huszonnégy órája?

– Jobb, ha megpróbálsz fennmaradni, ameddig csak bírsz, hogy akklimatizálódj az időzónához.

– Emellett Frankie és én vegetáriánusok vagyunk – tettem hozzá.

– Nem probléma. Rengeteg zöldséges kajánk is van. – Elsétált, mielőtt tiltakozhattam volna, de hátrafordulva még visszaszólt: – Hétkor találkozunk, oké?

Visszamentem a faházunkba. Frankie még mindig a szobájában volt, feltehetőleg éppen a bőröndjét pakolta ki. Be akartam kopogni az ajtaján, de úgy döntöttem, inkább hagyom. Ahogy azt hallgattam, amint David kritizálja a fia „nyafogását”, eszembe jutott, hogy én nem akarok ilyen apa lenni. Nem is engedhetem meg magamnak, főleg úgy, hogy Frankie és én több ezer mérföldre élünk egymástól.

Frankie, bár vonakodva, de végül velem tartott, mivel „nem volt más dolgunk”, és amúgy sem volt mit enni a házunkban.

– Egyeztetnem kellett volna veled – mondtam. – Mármint a wifi hiányáról. Sajnálom.

Morgott, de láttam rajta, hogy ez jólesett neki.

David kint állt a teraszon, kötényben, és a grillsütőt piszkálta egy húscsipesszel.

Lelkesen üdvözölt minket, majd elkiáltotta magát:

– Hé, Connie!

A felesége kijött a házból. Hosszú, sötét haja és feltűnő kék szeme volt, és bottal járt.

– Artritiszem van – mondta, amikor látta, hogy mindketten a botra pillantunk. – Szörnyű. De legalább ürügyet ad arra, hogy mindig magamnál hordjam ezt a halálos fegyvert.

– Arra az esetre, ha rossz fiú lennék – mondta David, és rajongó pillantást vetett a feleségére, amit ő viszonozott. Vannak párok, akiken egyszerűen látszik, hogy elképesztően szeretik egymást, függetlenül attól, hogy mióta vannak együtt.

– Hé, Tom, vigyáznál erre, amíg én hozok néhány italt?

Fogtam a csipeszt, és ügyeltem az ételre, míg ő bement. Néhány perc múlva egy sörrel és borral teli hűtőtáskát vonszolva tért vissza.

Vele volt a tizenéves fia is.

– Ő itt Ryan – mondta.

Figyeltem Frankie reakcióját. Néhány méterre állt a faháztól, a cipője orrával épp a földet rugdosta. TikTok-elvonásban vagy mi a fenében szenvedett, de amint Ryan megjelent, abbahagyta a görnyedést, és azonnal összekapta magát.

Ezen egyáltalán nem lepődtem meg. Ryan jóképű fiú volt. Az anyja sötét haját örökölte, arca akár egy tini popsztáré. Úgy nézett ki, mintha a Frankie által kedvelt sorozatok egyikéből, például a Riverdale-ből lépett volna elő. Legalábbis Frankie régen szerette ezeket. Mostanra azonban ebben sem voltam biztos. Korábban, a kocsiban mondtam valamit Taylor Swiftről, akit Frankie korábban bálványozott, de most csak forgatta a szemét…

– Szia – szólt Frankie, anélkül, hogy Ryanre nézett volna.

Apai ösztönöm először azt súgta, hogy lépjek közéjük, hogy képezzek gátat, de aztán felismertem, hogy ez hiba lenne. Egyébként is, talán Frankie végre felhagy a duzzogással.

– Kértek kólát, srácok? Sprite-ot? Vagy valami mást? – David hűtőtáskájában rengetegféle üdítő is volt.

A fiatalok választottak maguknak egy-egy light kólát, Ryan pedig magabiztos és barátságos hangon így szólt:

– Szóval, épp meg akartam nézni a tavat…

Frankie engedélykérően rám nézett, és én emlékeztettem magam, hogy már nem gyerek. Bólintottam.

– Egy kis nyári kaland, mi? – viccelődött David, miután a tizenévesek hallótávolságon kívülre kerültek, de én csak döbbenten bámultam a szavai hallatán.

Elnevette magát.

– Hé, semmi gond nincs. Nem tudom, milyen érzés lehet lányos apának lenni, de Ryan jó gyerek.

– Tiszteli a nőket – mondta Connie. – Határozottan nem sorozatgyilkos típus.

Ezen mindketten nevettek.

– Connie pedig tudná – tette hozzá David. – Ő szakértő.

– A tinédzserek szakértője?

Ez megint megnevettette őket.

– Senki sem szakértő, ha kamaszokról van szó – mondta David. – Connie a sorozatgyilkosok szakértője.

– Valóban?

– Aha. Kérdezz tőle bármit. Ted Bundy. Richard Ramirez. A Zodiákus gyilkos.

A karján lévő tetoválásra mutatott, és akkor beugrott, hogy hol láttam már korábban azt a jelet. Ez volt az a szimbólum, amit a Zodiákus gyilkos küldött a rendőrségnek. A tetoválás az áldozatok tiszteletére készült. Emlékeztető, hogy soha nem kapták el a fickót. Ez egy kicsit furcsának tűnt a számomra, de mielőtt reagálhattam volna, David folytatta:

– Nektek is volt már pár zűrös sorozatgyilkosotok ott a tengeren túl… Mint az az orvos fickó, Harold Shipman. És az a fazon, aki az összes holttestet a lakásában tartotta, Dennis Nilsen.

– Olvastam egy nagyszerű könyvet a shropshire-i viperáról is – mondta Connie. – Ó, és Lucy Newtonról, a sötét angyalról. Ő is klassz volt.

Klassz? Hmm…

– Nem csak a sorozatgyilkosok érdekelnek – folytatta Connie, miközben letelepedett egy székre és töltött magának egy pohár bort. – Egyszerűen megőrülök a valós bűnügyekért.

– Mindkettőnket nagyon érdekelnek – tette hozzá David. – Ezért vagyunk itt. A körülöttünk lévő tájra mutatott.

– Ezt meg hogy érted? – kérdeztem. Volt egy olyan érzésem, hogy nem fog tetszeni a válaszuk.

David és Connie zavartan néztek rám.

– Várj csak, te nem tudsz erről a helyről semmit? Hol láttad a hirdetésüket?

– Nem is tudom. Beírtam a Google-ba, hogy „maine-i faházak”, és ez volt az egyik első találat.

Connie majdnem kiköpte a borát.

– Tényleg? Ez igazán vicces. Akik ezen a hétvégén itt vannak, többnyire a horrorkeresőn (The Snuff Guide) találtak rá a helyre.

– Horrorkereső? Az meg mi a fene?

– Egy sötét turisztikai weboldal – válaszolta David. – Te tényleg nem tudtál erről? Nem tudod, mi történt itt?

– Nem én…

– Hát ez csúcs! – mondta David, és egy vega burgert tuszkolt be egy zsemlébe, amit aztán átnyújtott nekem. Ahogy a kezembe adta a szendvicset, jól megnéztem a Zodiákus gyilkos tetoválását.

– Mesélhetünk neked a helyhez kötődő horrortörténetről… – folytatta Connie, majd letette a borát, és előrehajolt. Alig várta, hogy belekezdhessen.

TARTALOM

1. RÉSZ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

MÁSODIK RÉSZ

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

HARMADIK RÉSZ

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

Epilógus

Köszönet az olvasónak

Köszönet még…

A szerzőről

A kiadó könyveit megrendelheti

a www.gingkokiado.hu weboldalon

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Montserrat – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License