A
transz-
parencia
társadalma

– részlet –

Byung-Chul Han

Fordította
Szabó Csaba

Második, átdolgozott kiadás

A fordítást az eredetivel egybevetette
Simon Attila (2020) és Csordás Gábor (2026)

A fordítás a következő kiadás alapján készült:
Byung-Chul Han: Transparenzgesellschaft
© MSB Matthes & Seitz Berlin Verlagsgesellschaft mbH,
Berlin 2012. All rights reserved.
Hungarian translation © Szabó Csaba, 2020, 2026
Hungarian edition © Typotex, Budapest, 2026
Első kiadás: Ráció Kiadó, Budapest, 2020
Engedély nélkül semmilyen formában nem másolható!

ISBN 978 963 493 367 0

Amit a többiek nem tudnak rólam, abból élek.‍¹

Peter Handke

Tartalom

A pozitivitás társadalma

A kiállítás társadalma

A nyilvánvalóság társadalma

A pornó társadalma

A felgyorsulás társadalma

Az intimitás társadalma

Az információs társadalom

A leleplezés társadalma

Az ellenőrzés társadalma

Jegyzetek

A pozitivitás
társadalma

Egyetlen jelszó sem uralja manapság a közbeszédet oly mértékben, mint a transzparencia. Mindenekelőtt az információ szabadságával összefüggésben szólítanak fel rá nyomatékosan. A transzparencia követelése mindenütt megjelenik, és egészen addig fokozódik, hogy fetisizálják és totalizálják. E követelés olyan paradigmaváltásra nyúlik vissza, amely nem korlátozható a politika és a gazdaság területére. A negativitás társadalmát ma az a társadalom váltja fel, ahol a negativitást egyre inkább lebontják, a pozitivitás javára. Így a transzparencia társadalma először is a pozitivitás társadalmaként jelenik meg.

Transzparenssé akkor válnak a dolgok, ha elveszítenek minden negativitást, ha kisimítják és elegyengetik őket, ha ellenállás nélkül belesimulnak a tőke, a kommunikáció és az információ zavartalan áramlásába. Transzparenssé akkor válnak a cselekvések, ha műveletszerűvé válnak, ha alárendelődnek a kiszámítható, vezérelhető és kontrollálható folyamatnak. Transzparenssé válik az idő, ha rendelkezésre álló jelen-pillanatok sorává egyengetik. Így, optimalizált jelenként, a jövő is pozitívvá válik. A transzparens idő sors és esemény nélküli idő. Transzparenssé válnak a képek, amikor pornográffá válnak, mivel lefosztottak róluk minden dramaturgiát, koreográfiát és szcenográfiát, minden hermeneutikai mélységet, egyáltalán az értelmet. A pornográfia a kép és a szem közötti közvetlen kontaktus. Transzparenssé válnak a dolgok, ha levetik szingularitásukat, és teljességgel az árban fejeződnek ki. A pénz, ami mindent mindennel összehasonlíthatóvá, mindent ugyanolyan formájúvá tesz, felszámolja a dolgok összemérhetetlenségét, szingularitását. A transzparencia társadalma az egyformaság pokla.

Aki a transzparenciát kizárólag a korrupcióra és az információ szabadságára vonatkoztatja, nem ismeri fel horderejét. A transzparencia rendszerszintű kényszer, mely kihat minden társadalmi folyamatra, és mélyreható átalakulást idéz elő bennük. A társadalmi rendszer ma a benne zajló összes folyamatot kiteszi a transzparencia kényszerének, hogy műveletszerűvé tegye és felgyorsítsa őket. A felgyorsítás nyomása együtt jár a negativitás leépítésével. A kommunikáció ott éri el maximális sebességét, ahol egyforma válaszol az egyformára, ahol az egyformák láncreakciója zajlik. A másság és az idegenség negativitása vagy a más(ik) ellenálló jellege zavart kelt, és lassítja az egyformák kommunikációját. A transzparencia azáltal stabilizálja és gyorsítja fel a rendszert, hogy kizárja a mást vagy az idegent. Ez a rendszerszintű kényszer a transzparencia társadalmát gleichschaltolt, egyformává alakított társadalommá teszi. Ebben áll totalitárius vonása: „Új szó a gleichschaltolásra: transzparencia.”‍²

A transzparens nyelv formális, mi több, tisztán gépies, műveleti nyelv, melyből hiányzik minden ambivalencia. Ezzel szemben már Humboldt utalt az emberi nyelvnek arra az alapvető sajátosságára, hogy nem áttetsző: „Egy adott szó esetében senki sem gondolja hajszálpontosan ugyanazt, amit másvalaki, s ez a mégoly kicsiny különbség úgy rezeg végig az egész nyelven, mint gyűrűzés a vízen. Ezért minden megértés egyben meg nem értés is, a gondolatok és érzelmek minden megegyezése egyúttal szétválás is.”‍³ Géphez hasonlítana az olyan világ, amely kizárólag információkból állna, és ezek zavartalan körforgását hívná kommunikációnak. A pozitivitás társadalmát „az információ transzparenciája és obszcenitása” uralja, „olyan szerkezetben, melyben nincsenek többé események”.‍⁴ A transzparencia kényszere magát az embert nivellálja egy rendszer funkcionális elemévé. Ebben áll a transzparencia erőszakja.

Az emberi léleknek nyilvánvalóan szüksége van olyan szférákra, ahol önmagánál lehet anélkül, hogy elérné a másik pillantása. A lélekhez hozzátartozik egyfajta áthatolhatatlanság. A totális megvilágítás kiégetné, és a lelki kiégés, burnout sajátos fajtáját idézné elő. Csak a gép transzparens. Az egyáltalán magát az életet jelentő spontaneitás, eseményszerűség és szabadság nem tűri a transzparenciát. Ezért írja Wilhelm von Humboldt is a következőket a nyelvről: „Mert felbukkanhat valami az emberben, aminek alapját a megelőző állapotokban semmiféle értelem sem fedezheti fel; félreismernénk a nyelv természetét, és éppen keletkezésének és átalakulásának történeti igazságát sértenénk meg, ha ki akarnánk rekeszteni belőle az ilyen megmagyarázhatatlan jelenségek lehetőségét.”‍⁵

A post-privacy ideológiája is naiv. A transzparencia nevében a privát szféra totális feladását követeli, hogy ekképp eljussunk a teljesen átlátható kommunikációhoz. Ez az ideológia egyszerre több tévedésnek is felül. Az ember még önmaga számára sem transzparens. Freud szerint az én éppen azt tagadja, amire a tudattalan korláttalanul igent mond és vágyik. Az „ősvalami” („Es”) az én számára messzemenően rejtve marad. Az emberi pszichén tehát olyan hasadás húzódik keresztül, mely nem engedi, hogy az én összhangban legyen önmagával. Ez az alapvető hasadás lehetetlenné teszi, hogy az ember transzparens legyen önmaga számára. A személyek között is hasadék tátong. Így lehetetlen elérni, hogy a személyközi viszonyok teljesen transzparensek legyenek. De nem is kell erre törekedni. A kapcsolatot éppen az tartja elevenen, hogy a másik ember nem transzparens. Ahogy Georg Simmel írja: „A teljes ismertség, a pszichológiai kimerítettség puszta ténye előzetes mámor nélkül is kijózanít bennünket, megbénítja a kapcsolatok elevenségét […]. Azoknak a kapcsolatoknak a termékeny mélysége, amelyekben a felek minden feltárt végső mögött valami legvégsőt sejtenek és tisztelnek, […] csak annak a gyengédségnek és önuralomnak a bére, amely még a legszorosabb, az egész embert magában foglaló kapcsolatban is tiszteli a belső magántulajdont, s ahol a kérdezés jogát a titok joga korlátozza.”‍⁶ Ahol a transzparencia kényszere uralkodik, ott éppen ez a gyengédség hiányzik, mely nem más, mint a teljességgel soha ki nem iktatható mássággal szembeni tisztelet gyengédsége. A mai társadalmat magával ragadó transzparenciapátosszal szemben arra volna szükség, hogy a távolság tiszteletben tartásának pátoszát kezdjük el gyakorolni. A távolság tiszteletben tartása és a szemérem nem integrálható a tőke, az információ és a kommunikáció felgyorsított körforgásába. Ez utóbbi a transzparencia nevében számolja fel a visszahúzódás diszkrét tereit. Kivilágítja és kizsákmányolja őket. A világ ezáltal szemérmetlenebbé és csupaszabbá válik.

Az egyes ember autonómiája előfeltételezi szabadságunkat arra, hogy a másikat ne értsük meg. Ahogy Sennett fogalmaz: „A megértés egyenlősége és egyformasága helyett, a transzparens egyenlőség helyett az autonómia azt jelenti, hogy elfogadjuk, amit nem értünk a másikban – vagyis az opak, nem áttetsző mivoltunk egyenlőségét jelenti.”‍⁷ Továbbá: a transzparens kapcsolat halott viszony, melyből teljesen hiányzik a vonzalom, az elevenség. Csak az egészen transzparens, ami halott. Egyfajta új felvilágosodás volna, ha elismernénk, hogy vannak az emberi létnek és együttlétnek olyan pozitív, produktív szférái, melyeket a transzparencia kényszere szabályszerűen megsemmisít. Ezért írja Nietzsche is: „Az új felvilágosodás. […] Nem elég, hogy belátod, milyen tudatlanságban él ember és állat; ezután még a tudatlanság akarásának is meg kell lennie benned, és meg kell azt még tanulnod. Szükséged van arra, hogy megértsd: az ilyenfajta tudatlanság nélkül maga az élet volna lehetetlen, az ilyenfajta tudatlanság az elengedhetetlen feltétele annak, hogy az élő fenntartsa magát és növekedjék.”‍⁸

Bizonyítottan nem szükségszerű, hogy a több információ jobb döntésekhez vezessen.‍⁹ Az intuíció például túlmegy a rendelkezésre álló információk határán, és saját logikáját követi. Az egyre növekvő, sőt burjánzó információtömeg manapság elsorvasztja a magasabb rendű ítélőképességet. A kevesebb tudás és információ gyakran többet eredményez. A kihagyás és a felejtés negativitása nemritkán produktívan hat. A transzparencia társadalma nem tűri, hogy az információban hézag vagy a látásban vakfolt [Sehlücke] legyen. A gondolkodásnak és az inspirációnak azonban szüksége van az ürességre. A „boldogság, szerencse” jelentésű Glück szó egyébként a „hézag, lyuk” jelentésű Lücke szóból ered (a középfelnémetben még gelücke alakban élt). Így hát az a társadalom, amely a hézag negativitását már semmilyen módon nem engedné meg, boldogság nélküli társadalom volna. A szerelem vakfolt nélkül pornográfia. A hézagmentes tudás pedig a gondolkodást zülleszti számítássá.

A pozitivitás társadalma búcsút vesz a dialektikától és a hermeneutikától is. A dialektika a negativitáson alapul. Hegel „szelleme” nem elfordul a negatívtól, hanem elviseli azt, és megtartja magát abban. A negativitás táplálja a „szellem életét”. A szellemet az ugyanabban rejlő más tartja elevenen, ami negatív feszültséget hoz létre. A szellem csak azáltal „hatalom”, mondja Hegel, „hogy szembenéz a negatívval s időzik nála”.‍¹⁰ Ez az elidőzés az a „varázserő, amely a negatívat átfordítja a létbe”. Ezzel szemben annak, aki csak a pozitív területén szörfölget ide-oda, nincs szelleme. A szellem lassú, mert elidőzik a negatívnál, és feldolgozza a maga számára. A transzparencia rendszere felszámol minden negativitást, hogy felgyorsulhasson. A negatívnál való elidőzés helyén a pozitívban való száguldás jelenik meg.

A pozitivitás társadalma negatív érzelmeket sem enged meg. Így elfelejtjük, hogyan kell bánni a szenvedéssel és a fájdalommal, hogyan kell formát adni neki. Nietzsche úgy gondolta, az emberi lélek éppen annak köszönheti mélységét, nagyságát és erejét, hogy elidőzik a negatívnál. Az emberi szellem is fájdalmas szülés eredménye: „A lélek feszültsége a szerencsétlenségben, amely felszítja erőit […], a lélek találékonysága és bátorsága a szerencsétlenség elhordozásában, a mellőle nem tágításban, értelmezésében, kihasználásában, s mindaz, amit csak mélységben, titokban, maszkban, szellemben, ravaszságban, nagyságban ajándékul kapott: – nem a szenvedéstől, a nagy szenvedés nevelésétől kapta ajándékba?”‍¹¹ A pozitivitás társadalma arra készül, hogy teljesen újjászervezze az emberi lelket. A lélek pozitívvá formálása során a szerelem is kellemes érzések és komplexitást nélkülöző, következmények nélküli gerjedelmek szépen elrendezett tablójává laposodik. Ilyen értelemben utal Alain Badiou A szerelem dicsérete című könyvében a Meetic nevű társkereső szlogenjeire: „Lehetsz szerelmes anélkül, hogy szerelembe esnél [sans tomber amoureux]!” Vagy: „Lehetséges a szerelem szenvedés nélkül!”‍¹² A szerelmet domesztikálják és pozitívvá formálják: a fogyasztás és a komfort formulája lesz. El kell kerülni minden sérülést. A szenvedés és a szenvedély a negativitás alakzatai. Ezek helyére egyfelől a negativitástól mentes élvezet kerül – másfelől lelki zavarok lépnek a helyükbe: például a kimerülés, a fáradtság vagy a depresszió, melyek mind a pozitivitás túlzott mértékére vezethetők vissza.

A nyomatékos értelemben vett elmélet is a negativitás megjelenése. Az elmélet döntéshozatal: arról dönt, mi tartozik oda és mi nem. Az elmélet mint erősen szelektív narráció a megkülönböztetés sávját hasítja ki. E negativitása alapján az elmélet erőszakot tesz. Ugyanis az a feladata, „hogy megakadályozza a dolgok érintkezését”, és „újból szétválassza azt, ami összekeveredett”.‍¹³ A megkülönböztetés negativitása nélkül elkerülhetetlen a dolgok általános burjánzása és promiszkuitása. E tekintetben az elmélet rokonságot mutat a szertartással, ami a beavatottat választja el a be nem avatottól. Tévedés azt feltételezni, hogy a manapság iszonyatos mértékben növekvő pozitív adat- és információtömeg fölöslegessé teszi az elméletet, hogy az adatok egyformává alakító összehangolása helyettesíti a modelleket. Az elmélet mint negativitás megelőzi a pozitív adatokat és információkat, a modelleket is. Az adatalapú pozitív tudomány nem az oka, hanem inkább a következménye annak, hogy közeleg a tulajdonképpeni értelemben vett elmélet vége. Az elméletet nem lehet egyszerűen helyettesíteni a pozitív tudománnyal. Utóbbiból ugyanis hiányzik a döntéshozatal negativitása, mely először is eldönti, mi van vagy minek kell lennie. Az elmélet mint negativitás magát a valóságot engedi mindenkor másként és hirtelen másként megjelenni más fényben… … …

Jegyzetek

1 Peter Handke: Am Felsfenster morgens. Salzburg, Residenz, 1998. 336.

2 Így hangzik Ulrich Schacht 2011. június 23-án keletkezett naplóbejegyzése. Über Schnee und Geschichte. Berlin, Matthes & Seitz, 2012.

3 Wilhelm von Humboldt: Az emberi nyelvek szerkezetének különbözőségéről és ennek az emberi nem szellemi fejlődésére gyakorolt hatásáról. In uő: Válogatott írásai. Budapest, Európa, 1985. 114. Ford. Rajnai László.

4 Jean Baudrillard: Die fatalen Strategien. Die Strategie der Täuschung. München, Matthes & Seitz, 1991. 29. (Eredeti kiadása: Les stratégies fatales. Párizs, Grasset, 1983.)

5 Humboldt: id. mű, 115.

6 Georg Simmel: A titok és a titkos társadalom. In uő: Válogatott társadalomelméleti tanulmányok. Budapest, Gondolat, 1973. 334–335. Ford. Berényi Gábor.

7 Richard Sennett: Respekt im Zeitalter der Ungleichheit. Berlin, Berliner Taschenbuch, 2004. 151.

8 Friedrich Nietzsche: Nachgelassene Fragmente Frühjahr– Herbst 1884. Kritische Gesamtausgabe. VII. 2. Berlin, De Gruyter, 1973. 226.

9 Vö. Gerd Gigerenzer: Bauchentscheidungen. Die Intelligenz des Unbewussten und die Macht der Intuition. München, Bertelsmann, 2007.

10 Georg Wilhelm Friedrich Hegel: A szellem fenomenológiája. Budapest, Akadémiai, 1979. 25. Ford. Szemere Samu.

11 Friedrich Nietzsche: Túl jón és rosszon, 225. aforizma. Budapest, Ikon, 1995. 98–99. Ford. Tatár György.

12 Alain Badiou: Lob der Liebe. Bécs, Passagen, 2011. 15. (Eredeti kiadása: Éloge de l’amour. Párizs, Flammarion, 2009.)

13 Baudrillard: Die fatalen Strategien, 219.

Kedves Olvasó!
Köszönjük, hogy kínálatunkból választott olvasnivalót!
Újabb kiadványainkról, akcióinkról a typotex.hu
és a facebook.com/typotexkiado oldalakon értesülhet.

ISBN 978 963 493 367 0

Typotex Kiadó
Alapította Votisky Zsuzsa, 1989
A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók
és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.
Felelős kiadó: Németh Kinga
Felelős szerkesztő: Juhász Emese
Szerkesztette: Leiszter Attila
Borítóterv: Somogyi Péter
Elektronikus könyv: Nagy Lajos

Forgalmazza:

www.interkonyv.hu

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL
Open Sans – Apache License 2.0