Dee Dumas

Sztár

Végzetes találkozás

Copyright © Dee Dumas

Hungarian edition © Soraya Kiadó

Szerkesztés-korrektúra: Vasi Csaba

ISBN: 978-615-6583-03-1

Soraya Kiadó, Farmos, 2023

Elektronikus kiadvány

Felelős kiadó: Vasiné Szabó Rita

Iratkozz fel a Dee Dumas csatornáira!

facebook.com/deedumas

youtube.com/@deedumas1731

Elérhetőségek:

info@sorayakiado.com

sorayakiado.com

Kövesd a Soraya Kiadó Facebook oldalát, vagy

iratkozz fel a YouTube csatornára, hogy

elsőként értesülhess újdonságainkról!

facebook.com/sorayakiado

www.youtube.com/@sorayakiado

Fejezetválasztó

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16 . fejezet

Kedves Olvasóm!

„Ha a végzet felnyit előttünk egy ajtót, mindig becsuk egy másikat.”

Victor Hugo

1. fejezet

Amikor már hullafáradtnak érzed magad, mert hajtasz kilencven percen át, és végre ott állsz a győzelem kapujában, akkor azt hiszed, ennél nincs feljebb, nincs tovább. Minden porcikád remeg a kimerültségtől, de pont most kéne még egy kis erő, hogy befejezd, amit elkezdtél… Ekkor hirtelen a semmiből egy adrenalinlöket megadja neked amire vágysz. Gyorsabb vagy a többieknél és ami fontos, precízebb.

Ott állsz a stadion zöld gyepén, pár méterre a kaputól, s szinte hallod a fejedben az óra ketyegését… Végre eljött a te időd.

Egy mély levegő, lendület és erő, amivel igazán pontosan rúgod el a kemény bőrlabdát, ami eddig a lábad előtt hevert, s az rendíthetetlenül száguld egyenesen a kapus kezei között a hálóba.

A stadion ebben a pillanatban egy emberként robban fel, örülve veled és a csapatoddal.

A győzelem mámora eltompítja az agyad, egy pillanatra úgy érzed magad, mint egy igazi hős, és szinte sosem tudsz betelni ezzel az élménnyel. Pedig te is csak egy focista vagy a többiek között.

***

Amikor Ahmet belépett az öltözőbe, még mindig ebben a hihetetlen mámorban úszott, de a haverja kizökkentette ebből az állapotából.

– Mit csinálsz este?

– Nincs tervben semmi, de azt hiszem ma bármi jöhet – feleli.

– Akkor mit szólnál egy jó kis partihoz? – érkezett az újabb kérdés a Csillagszeműtől, aki nem véletlenül kapta ezt a becenevet. Szeme annyira világos kék volt, hogy szinte állandóan ragyogott. Barna haját már megigazította és izmos testét elfedték a ruhái.

– Benne vagyok – húzta rafinált mosolyra a száját.

A két férfi ezután együtt lépett ki a zsivajos öltözőből, mely csak úgy árasztotta magából az összekeveredett dezodorok és tusfürdők illatát, ami ráadásul elegyült a pályán töltött kilencvenperces futkározásból adódó izzadtság szagával.

A folyosón haladtak a kijárat felé, de még mielőtt a portához értek volna, a menedzser utánuk sietett.

– Ahmet! – kiabálta a férfi nevét, aki hirtelen lecövekelt, majd megfordult. Nem szólt semmit, csak várta, mit akarhat mondani neki az igazgató. – Az apád hívott telefonon, mert téged nem tudott elérni. Arra kért, hogy szóljak neked, hozzá menj és ne haza, mert beszélni szeretne veled.

– Azt nem mondta, hogy miért? – nézett Ahmet furcsa pillantással a menedzserre.

– Nem mondott mást – csóválta meg a fejét a férfi és komótos léptekkel távozott a folyosóról.

– Köszönöm – motyogta Ahmet. Nézte még egy darabig a távozó fickót, közben megmagyarázhatatlanul pocsék érzés lett úrrá rajta, ezért mielőtt továbbindult volna a kijárat felé, idegesen kotorászni kezdett a táskájában. A keze megremegett. Egyre rosszabb érzés járta át a testét, hiszen az apja sosem zavarja a mérkőzések után. Tudta, hogy valami nem stimmel. De minél gyorsabban keresgélt a holmijai között, annál inkább tört rá a pánik.

– Miért nem találom ezt a szart?! – hangja szinte kirobbant belőle.

– Nyugalom – szólt rá Bruno, aztán átnyújtotta neki a saját telefonját. – Hívd fel erről – mondta.

A férfi kikapta barátja kezéből a készüléket, de még a tárcsázás is roppant nehezen ment neki, végül harmadszorra sikerült beírnia apja számát. A telefon kicsörgött, pár csengés után Mahmud fel is vette.

– Apa! – szólalt meg Ahmet. – Baj van? – kérdezte.

– Mikor érsz ide, fiam?

– Nem tudom, ha sietek, úgy fél óra – nézett a karján lévő méregdrága órájára a fiú. – Valami baj van – mondta, bár ez inkább kijelentés volt, mint kérdés.

– Ezt inkább itthon beszéljük meg. Csak azért telefonáltam a klubba, hogy ne haza menj, hanem hozzánk.

– Nem! Ha valóban gáz van, akkor most akarom hallani! Anyával van valami?

A férfi hallotta, ahogy az apja jó mélyet sóhajtott, majd hosszan fújta ki a levegőt.

– Jocóról van szó.

– Jocóról? – kérdezett vissza, ekkor pedig Bruno is érdeklődve kezdte figyelni az eseményeket és megpróbált minél több információt magába szívni.

– Autóbaleset érte.

– Tessék? – csendesedett le Ahmet, de őszintén szólva nem szerette volna még egyszer hallani apja szavait.

Elvette a fülétől a telefont, mert úgy érezte, mintha megsüketült volna, mintha nem hallana semmit, csak egy apró csengő csengett a fülében.

– Jocó egy magyar kórházban van – mondta a férfi. – Hallasz még, fiam?

Ahmet hümmögött egyet és kinyomta a készüléket, egyszerűen nem volt képes elhinni, amit az imént hallott. Átfutott az agyában megannyi emlék és Bruno hangja sem tudta visszahozni őt a valóságba.

Aztán egy váratlan pillanatban mégis csak visszatért a jelenbe és sietősen ejtette ki a szavakat.

– A bulit halasszuk el – nézett a barátjára, aki bólintott egyet. – Elutazom – folytatta.

– Mi van Jocóval? – kérdezte Bruno.

– Amint Magyarországra érek, többet tudok mondani. Bemegyek az igazgatóhoz és elkérem magam – biccentett az egyik ajtó felé. – Te tartsd itt a frontot a hétvégéig.

– Úgy lesz – felelte. – Vigyázz magadra.

Ahmet bólintott, majd az irodába sétált, hogy beszéljen a menedzserrel. Hála istennek, ő egy igen megértő ember, aki nyilván szintén kíváncsi volt arra, hogy mi történt az egykori játékosával, így Ahmetnek nem kellett sokat győzködni, hogy a férfi elengedje őt a hétvégi meccs előtt pár napra.

Amint kilépett az irodából, szélsebesen hagyta maga mögött a stadion épületét. Minél előbb haza akart érni a szülei házába, hogy beszéljen az apjával. Tudta, hogy sietnie kell, ha el akar utazni Magyarországra, hiszen még össze kell szedjen pár holmit az utazáshoz. Gyorsan bepattant a parkolóban lévő vadonatúj sportkocsijába és tövig nyomta a gázt. Az autó csikorgó kerekekkel indult útjára, s amint kiért a főútra, még inkább felgyorsított, miközben a rémes gondolataitól nem tudott szabadulni.

Vajon mi történhetett? A keze remegni kezdett, ráadásul jéghideg lett, közben meg csurom vizes volt. Már a mellkasa is szorított, alig kapott levegőt. Talán lassítania kéne a tempón… De nem akart, úgy száguldott végig a főúton, mint valami F 1-es pilóta.

A következő pillanatban egy arc jelent meg a szeme előtt, amihez hirtelen egy név is társult.

– Nikol – suttogta.

Szerencsétlen nő, vajon mi lehet vele? Maga sem értette teljesen az okát, de féltette őt, s most már inkább rajta kattogott az agya.

– Hát ez remek – csóvált egyet a fején, ám a következő pillanatban szinte a semmiből tűnt fel egy autó, közvetlenül előtte, így kénytelen volt hirtelen lefékezni és elrántani a kormányt. Szerencséjére senkinek nem esett baja. Rácsapott a dudára, majd felordított.

– Bassza meg! – miután kifújta magát és kissé megnyugodott, óvatosan indult tovább az útjára.

***

Január eleje volt ugyan, de az időjárás az ilyenkor szokásosnál sokkal enyhébbnek bizonyult. Az ember az ilyen enyhe időben úgy érezte, mintha bármelyik pillanatban megérkezne a tavasz, és ez jellemezte egész Európát. Bezzeg Amerikában fagyos hideg és hóviharok tarkították az időjárást, még olyan területeken is, ahol egyébként elég ritkán esik.

De az új év kezdetén az ember mindig reményekkel telik meg, hátha történik végre valami változás a világban.

Niki úgy gondolta, hogy talán az új esztendő neki is meghozza a boldogságot végre az életébe, bár nagy reményeket nem fűzött hozzá, hiszen eddig sem volt semmilyen jele annak, hogy az élete jobbra fordulna.

A férjével már szinte teljesen elhidegült a kapcsolata, s most már egyre inkább a pokol legsötétebb bugyra felé taszítják egymást.

– Nem láttad az övemet? – kérdezte Sándor a munkából hazaérkező feleségét.

– Nem.

– Nem is tudom, mit kezdenék nélküled – morogta a férfi. – El fogok késni a szalonból egy rohadt öv miatt, és te persze nem tudod, hol van!

– Most komolyan rajtam akarod leverni ezt a port is? – háborodott fel a nő. – Hiszen itthon sem voltam. Honnan kéne tudnom, hogy hol vetted le?

Sándor méregetni kezdte a feleségét és megcsóválta a fejét.

– Dolgozni jársz, éjjel… Nem kéne már munkahelyet váltanod? Pontosabban valami más melót is kereshetnél, mert olyan, mintha egy prostival élnék együtt…

– Szeretem a munkám, és az anyagiak miatt sem panaszkodhatunk – válaszolt. – Egyszerűen nem értelek, ápolónő vagyok, nem kurva.

Erre persze Sándor semmit sem reagált, csak a fotel mellé lépett, ahol megtalálta az övét.

– Itt van – emelte a magasba, aztán Niki arca elé tette és meglóbálta, majd miközben fűzni kezdte az övtartójába ezt a megjegyzést tette a feleségének:

– Ha rendet tartanál a lakásban, minden előkerülne.

– Te nem vagy normális – emelte fel a tekintetét a lány a férjére, aki dühösen nézett le a törékeny nőre. Látszott rajta, hogy roppant mérges lett a felesége szava hallatán, és ez be is bizonyosodott a következő pillanatban.

– Ribanc! – vágta a falhoz őt, majd, mint aki jól végezte dolgát, elviharzott a lakásból.

Niki a fal mellett ült, halkan sírt és a fájdalomtól lüktető csuklóját szorongatta, mely ráadásul pillanatok alatt a duplájára dagadt és teljesen bekékült. Nagyon úgy nézett ki, hogy eltört a karja.

A nő ezen a reggelen fáradtan ért haza az éjszakai műszakja után és fogalma sem volt arról, hogy mi ütött a férjébe. Sándor bántalmazása nélkül is volt elég problémája. Az utóbbi időben már magára sem adott úgy, ahogy azelőtt, s ez is mind a férjének volt köszönhető. Vörösre festett haja már kissé megfakult, zöld szemeit pedig sötét karikák ékesítették.

Felállt a földről, miközben a karját szorongatta, de ebben a pillanatban megszólalt a telefonja. Egyik kezével felvette a készüléket, majd a füléhez szorította a vállával, hogy egy gumipólyával rögzíteni tudja fájós csuklóját.

– Tessék! – szólt bele.

– Niki, szia, Alex vagyok.

– Talán valamit elfelejtettem, doktor úr? – kérdezett vissza meglepetten.

– Nem – felelte a férfi. – Most kaptam az egyik kollégától egy információt, hogy az egyik ismerősödet éjjel beszállították hozzánk. Az intenzív osztályon van. Autóbalesete volt.

– Mégis ki az? – érkezett egy újabb kérdés a már amúgy is egészen felzaklatott nőtől.

– Kovács József.

– Jocó? – döbbent meg a hallottakon, majd hirtelen leejtette a törött kezét, ami nekiütközött az asztal sarkának, és abba újból belehasított az éles fájdalom. A nő felszisszent, de hirtelen mintha maga sem tudná eldönteni, hogy a fájdalom a kezében, vagy Jocó balesete érte inkább sokként.

– Azonnal bemegyek hozzá. Köszönöm, hogy szólt. Viszlát! – nyomta ki a telefont.

Felvette a kabátját meg a cipőjét, ami persze egy kézzel nem is volt annyira egyszerű, majd elhagyta a lakást. A lehető leggyorsabban szeretett volna visszajutni a munkahelyére, hogy megtudja, mi történt pontosan a barátjával.

Kicsit több, mint fél órával később meg is érkezett a kórházba, a lifthez sietett és megnyomta a hívó gombot, majd türelmetlenül várt.

– Azt hittem éjszakás voltál – lépett oda hozzá egy nővér és kedves hangon szólalt meg.

– Szia, Lilla – nézett rá Niki. – Az voltam – felelte –, de most hozzátok megyek – szorította meg a karját, a fájdalomtól pedig eltorzult az arca, amit a munkatársa is észrevett.

– Mi történt? – nézett a kezére, majd a kolléganője arcát figyelte.

– Egy ismerősöm nálatok van az intenzív osztályon. Éjjel hozták be – válaszolt.

Közben megérkezett a lift és kinyílt az ajtaja, Niki pedig azonnal be is lépett oda, alig állt mellé Lilla, ő máris megnyomta a második emelet gombját.

– Valóban hoztak be éjjel egy fiatal férfit, autóbalesete volt, de még nem sok mindent tudok róla – nyugtázta.

Niki ekkor a hátát a liftnek támasztotta, és arra koncentrált, hogy ne ájuljon el, mert jelen pillanatban elég rosszul érezte magát ebben a zárt dobozban. Hirtelen maga sem tudta eldönteni, hogy miért van ennyire ramatyul. Azért, mert félt attól, amit hallani fog az orvostól, vagy azért, mert egyre jobban sajgott a karja.

A lift csilingelt, ami azt jelezte, hogy megérkeztek a második emeletre. Az ajtó kinyílt, Lilla lépett ki először onnan, őt pedig a lány követte. Mélyeket sóhajtott, míg végigmentek a folyosón.

– Ugye tudod, hogy nem jöhetsz be? – vette elő a mágneskártyáját a nő, majd odaérintette a panel elé, s az ajtó ekkor kinyílt. – De mindjárt küldök egy orvost.

Niki bólintott, majd leült az osztály előtti aulaszerű váróban, ahol több asztal is volt, melyeket székek vettek körbe, így a látogatók kényelmesen várakozhattak.

Jelenleg egyedül üldögélt ott és teljesen kétségbe volt esve. A kabátját levetette és a szék háttámlájára tette, felduzzadt karját pedig az asztal tetején pihentette. Érezte ahogy lüktet a fájdalomtól a csuklója, de az adrenalin még tartotta benne a lelket, hogy ne roskadjon össze. Ám a percek csak teltek, végtelennek tűnt az idő, mintha már órák óta itt ült volna magányosan, mikor végre kijött egy orvos az osztályról.

– Nikolett! – szólította meg.

– Igen – nézett a doktor felé, aki egyáltalán nem volt ismerős számára. Szemét elárasztották a könnyei. – Kovács Józsefről érdeklődnék, tegnap éjjel hozták be – akadt el a hangja.

– Nos, igen – kezdte az orvos –, egyelőre még nem sokat tudunk. Az biztos, hogy elég csúnya balesete volt, több bordája eltört, amiből az egyik megsértette a tüdejét, így most lélegeztetőgépen van. De eltört még a kulcscsontja és a bokája, ráadásul súlyos agyrázkódása van. A röntgenvizsgálat kiderítette, hogy a gerince is sérült, az viszont, hogy mennyire súlyos mértékben, csak akkor fog kiderülni, ha a beteg magához tér.

– Ha magához tér? – kérdezett vissza.

– Nem tudjuk még mi lesz a vége, az biztos, hogy a beteg állapota jelenleg stabil, de kritikus.

– Vagyis könnyen lehet, hogy nem éli túl?

– Sajnos igen, még az is meglehet.

Niki egyre rosszabbul érezte magát, félt, hogy bekövetkezik a legrosszabb. Mindenesetre megköszönte az orvosnak, hogy őszinte volt hozzá, majd lement a földszintre, hogy igyon egy kávét. Az automata viszont most nem volt a legjobb barátja, mintha minden összeesküdött volna ellene ezen a napon. A férje feldúlt vadként rontott rá, mikor hazaért a munkából reggel, amire persze mint általában soha, most sem volt magyarázat. Aztán jött a hír Jocó autóbalesetéről, és most még a kávéautomata is vacakol.

– A rohadt életbe! – rúgott egy hatalmasat a gépbe, mintha az lenne minden szerencsétlenségének okozója.

– Niki! – szólt egy ismerős hang a háta mögül.

– Alex doktor! – fordult a hang irányába. – Azt hittem, már hazament.

– Egy kicsit megcsúsztam a papírmunkával, de épp most indultam átöltözni – nézett le a nő felduzzadt karjára. – Mit csináltál?

– Csak egy apró baleset… – csóválta meg a fejét.

– Nem kell röntgenlátás ahhoz, hogy lássam, valószínűleg el van törve a karod – húzta fel a szemöldökét az orvos, miközben Niki mély levegőt vett. – Gyere, elkísérlek a sebészetre, hogy begipszeljék – indult el a férfi. A lány tudta, hogy Alexnek igaza van, így egy szó nélkül követte őt, legalább a fájdalma megszűnik egy időre, ha ellátják a sérült kezét.

A sebészeten kiderült, hogy a csont csak repedt, de így is be kellett gipszelni a karját, viszont legalább gyorsabban gyógyul majd, mint a törés. Mikor végeztek a kezével, a nő visszament az intenzív osztály elé, és reménykedett abban, hogy hamarosan érkezni fog valami újabb hír Jocó állapotáról.

***

Ahmet összedobált pár ruhát az utazótáskájába, és felhívta a repülőteret, hogy foglaljon egy helyet a legközelebbi járatra, ami Magyarországra megy. Szerencséje volt, mert egy pár órával később indult egy gép, amit még sikerülhet elérnie, ha siet.

Végül elindult az autójához, hogy a lehető leghamarabb kiérjen a reptérre. Közben felhívott egy magyar szállodát és lefoglalt magának egy szobát.

A repülőút nagyjából két óra volt, de most valahogy mintha lelassult volna az idő, és mintha a gép egyáltalán nem haladt volna előre a levegőben. De aztán észrevette, hogy a pilóta megkezdi a landolást. Ahmet türelmetlenül várta, hogy megkapja a csomagját, majd mikor végre hozzá került a táskája, sietve indult a taxiállomás felé.

– A Four Seasons Hotelbe, legyen szíves – mondta angolul, s beült az egyik ott parkoló taxiba. A sofőr bólintott, és az autó elindult, de a délutáni dugóban nagyon lassan haladtak. A férfi nyilván tudta, hogy ez nem a sofőr hibája, mégis egyre feszültebbnek érezte magát.

Egy órával később érkeztek meg a szállodához. Ahmet megkérte a sofőrt, hogy várja meg, míg visszaér, és egy nagyobb összeget adott át neki, aztán kivette a táskáját az autóból, s meg sem állt a recepcióig. Bejelentkezett, felment a lefoglalt szobába, de nem időzött ott sokáig, csak ledobta a táskáját és már ki is fordult onnan, végül visszasietett a taxihoz. Miután beült, újabb címet adott meg a taxisnak, aki elindult a férfival a kórház felé.

Sietve ment be a felvételi pulthoz, hogy megkérdezze, hol találja a barátját, majd miután megtudta, felment a második emeletre. Nem várt a liftre, inkább a lépcsőt használta, úgy érezte, így gyorsabban odaér. A másodikon végigsétált a kihalt folyosón, míg megérkezett az aulába, ahol az egyik asztalnál egy nőt pillantott meg, aki egyedül ücsörgött ott. Lassan közeledett felé, megkerülte az asztalt, hogy szembe kerüljön vele, a lány pedig ekkor felpillantott rá.

– Nikol? – suttogta a férfi.

– Ahmet? – nézett kérdő tekintettel rá.

– Tegnap este értesültem Jocó autóbalesetéről, és szinte azonnal ide jöttem – magyarázkodott angolul a férfi. – Leülhetek? – kérdezte meg végül. Niki bólintott, a férfi pedig kihúzta a szemben lévő széket és helyet foglalt az asztalnál – Tudsz már valamit?

– Tulajdonképpen csak annyit, hogy válságos az állapota – felelte a nő, akinek igen jó volt az angol tudása. – Eltört pár csontja, sérült a tüdeje és agyrázkódása van. Az orvos szerint sajnos a gerincével is vannak problémák, de pontosan még semmit nem tud. Lélegeztetőgépen van – remegett meg a hangja.

Ahmet fújtatott egy nagyot, majd Niki begipszelt kezére siklott a tekintete.

– Veled mi történt?

– Csak egy aprócska baleset – felelte.

A férfi bólintott, de észrevehetően nem hitte el az állítását. Arra gondolt, amit Jocó gyakran emlegetett neki, hogy ez a lány szinte terrorban él otthon a férje mellett, és nyilván ez a baleset sem volt véletlen, de nagyon is jól tudta, hogy erről nem faggathatja ki most, hiszen tulajdonképen nincs hozzá semmi köze. Ha Niki azt mondja, ez egy aprócska baleset, akkor el kell fogadnia az állítását. Talán majd egyszer, egy másik alkalommal elmondja neki az igazat.

Csendben üldögéltek tovább, de nem sokkal később kinyílt az intenzív osztály ajtaja és azon egy törékenynek tűnő nő lépett át. Szeme piros volt, s könnycseppek gördültek le az arcán. Nikolett amikor meglátta a nőt, felugrott a székről és odasietett hozzá.

– Dalma! – ölelte át. – Hogy van? – kérdezte, de ő nem felelt, csak lassan egy székhez sétált és leült. Ahmet is közelebb jött hozzájuk, Niki pedig bemutatta neki a férfit.

Dalma ekkor angolul szólalt meg.

– Egy pillanatra magához tért, de visszaaltatták. Azt mondta, nem érzi a lábát, és nekem fogalmam sincs mit tehetnék – tört fel belőle a sírás. – Az orvos szerint haza kéne mennünk, mert egyelőre nem tehetünk többet.

– Valóban az lenne a legjobb, ha lepihennél kicsit – válaszolt Niki. – Hazakísérjelek?

– Ne, nem kell – állt fel Dalma –, majd hívok egy taxit. Most szeretnék egyedül lenni… Holnap találkozunk – indult el a folyosó felé, majd a lift előtt megállt és megnyomta a gombot.

– Neked van hova menned? – kérdezte Niki Ahmettől.

– Velem ne törődj, de rád is rád férne egy kis pihenés – nézett végig rajta.

Mire legközelebb a lift felé néztek, Dalma már eltűnt onnan.

– Féltem a barátnőmet, azt hiszem nem éli túl, ha Jocó meghal, nagyon szereti őt.

– Jocó erős, nem fogja feladni – rázta meg a fejét a férfi. – Tudom – pillantott vissza az intenzív osztály felé.

– Legyen igazad – indult el a lány a lifthez, Ahmet pedig csendben követte őt.

2. fejezet

Amikor Niki hazaért, Sándor már otthon várta őt. Egy hatalmas rózsacsokor hevert az asztalon, a férfi pedig, mint általában mindig, a tévé előtt gubbasztott. Amint a felesége belépett a szobába, ő felugrott a kanapéról, hogy felkapja a csokrot.

– Ne haragudj rám – nyújtotta át a rózsákat, hangja pedig nyájasan csengett.

Nikinek egyáltalán nem volt kedve megint vitába szállni a férjével, így elvette a virágokat tőle, majd egy vázába tette és öntött rájuk egy kis vizet.

– A virágok nem oldják meg a problémáinkat – suttogta közben.

– Kicsim – kezdte a férfi –, sajnálom, ami reggel történt, nem volt szándékos, csak mostanában valahogy nem úgy alakulnak a dolgok a szalonban, mint ezelőtt.

– De ez nem az én hibám – nézett a férje szemébe.

– A hétvégén elutazom a fiúkkal egy továbbképzésre – váltott témát, de a felesége nem reagált rá semmit. Tulajdonképpen Sándor elég gyakran utazik hétvégenként valamiféle továbbképzésre a munkatársaival, csak azt nem lehet tudni pontosan, hogy miért kell ennyi fejtágítás egy autószalonban dolgozó értékesítőnek?

– Hosszú napom volt, lefekszem – felelte Niki, figyelmen kívül hagyva a férje bejelentését, majd a hálószoba felé indult.

– Azt hittem, eltöltünk egy kis időt kettesben.

– Most nem… Fáj a karom és pihenni szeretnék.

Már semmi ereje nem volt további konfliktusba keveredni a férjével, nem érdekelte jelen pillanatban semmi, csakhogy Jocó jobban legyen, és a barátnője túlélje a rá váró nehéz időszakot.

Sándor már úgysem változik meg, minek reménykedni… Niki olykor úgy érezte, hogy lépnie kéne, fel kéne adnia eddigi életét és újat kezdeni, egy sokkal boldogabbat. De vajon tényleg létezik boldog kapcsolat, vagy csak áltatja magát ezzel? Nyilván mindenkinek megvan a maga baja, amit a pároknak együtt kéne legyőzniük, de ő magára maradt, hiszen a férje egyáltalán nem fogékony a változtatásra, és ő hiába szeretné, egyedül nem tudja helyrehozni a félresiklott házasságát.

Ezen az éjjelen nem is tudott jól aludni, gyakran felkelt, fájt a karja, bár a röntgen szerint nem volt törése, csak egy vékony repedés, mégis lüktetett az egész keze. Kiment a szobából, hogy fájdalomcsillapítót vegyen be, majd leült a kanapéra, hogy ott várja meg, amíg hat a gyógyszer. A gondolatai folyamatosan Jocó körül forogtak, s csak remélni tudta, hogy a férfi hamarosan jobban lesz, aztán valamiért Ahmet mosolygós arca villant be a szeme elé. Furcsa, de megvigasztalta a focista jelenléte…

A férfi Jocó csapattársa volt, de miután ő egy mérkőzés során megsérült, abba kellett hagynia a focit. Ezután már csak nézőként járt vissza a volt klubjának a meccseire, és egyszer őt is magával vitte, még évekkel ezelőtt. A lány akkor még csak tizenhét éves volt, ráadásul az anyját napokig kellett győzködniük, hogy elengedje őt Jocóval Franciaországba egy hétvégére. Akkor találkozott életében először Ahmettel. A fiú már abban az időben is szinte sztár volt, ráadásul kiemelkedő teljesítménye miatt nem sokkal később a felnőtt csapatba került. De nem csak ezért szerették annyira, főleg nem a lányok… És bizony be kell vallani, hogy mikor kiderült, hogy barátnője van, sok lányban tört össze a remény, hogy egyszer az övéké lehet.

Lily dekoratív nő volt, hosszú ébenfekete haja beterítette a vállát, ráadásul magas volt és nagyon kecses. Nikolett egy vöröshajú, slampos törpének érezte magát mellette a maga százhatvannyolc centijével, aki egy ilyen Ahmet féle fiúnál tulajdonképpen labdába sem rúghatna.

Az tény, hogy összeillő pár voltak ők ketten, hiszen a focista is elég magas volt, nagyjából százkilencven centi. Fekete haját zselével erősítette meg, ami kissé kócos hatást kölcsönzött a frizurájának, de jól állt neki. Vajon most mi lehet velük?

Bár be kell vallani, hogy az eltelt évek semmit sem változtattak Ahmet kinézetén, s ugyan sosem ismerte meg őt igazán, most valamiért úgy érzi, hogy megnyugtató számára a férfi ittléte. Talán azért, mert bebizonyosodott, hogy valóban jó barátja volt Jocónak, s talán még most is az. Habár az utóbbi időben elég ritkán találkoztak, hiszen Ahmetnek kevés ideje maradt a rengeteg edzés és mérkőzés miatt.

Végülis ez most nem számít, a lényeg, hogy itt van, s hát ahogy a mondás tartja, bajban ismerszik meg az igazi barát.

***

Dalma sem volt önmaga ezen az éjszakán. Mindennél jobban szeretett volna visszamenni a szerelméhez, de tudta, hogy nincs értelme. Tisztában volt azzal is, hogy pihennie kéne, de csak a telefonját szorongatva ténfergett az üres házban. Egyáltalán nem találta a helyét.

A hálószobában nem akart lenni, folyton csak azt látta a szemei előtt, ahogy Jocó kényelmesen elhelyezkedve fekszik az ágyon és karjait kitárva magához hívja őt. A nappaliban a közös, összebújós, tévénézős esték jutottak eszébe.

Végül a konyhába ment, főzött egy erős kávét, és leült az asztalhoz. Egyik lábát maga alá húzta, majd belekortyolt a feketébe. Teste megremegett, úgy érezte fázik, de nyilván csak a fáradtság játszott közre.

Kortyolt még egyet a forró italból, majd a nappaliba ment, ahol a hátsó terasz ajtajánál állt meg, és a sötét udvar felé meredt a tekintete. Újabb emlékképek peregtek le előtte, egyszerűen nem tudta kikapcsolni a gondolatait. Könnye végigfolyt az arcán és nem sokkal később rázkódni kezdett a teste. Úgy zokogott, ahogy talán még sosem, ráadásul a tehetetlenségtől egyre dühösebb lett, végül a kávéscsészéje a falon landolt. A fekete színű ital beterítette a bézs fal egy részét és a hasonló színű, puha szőnyeget is, ahol a bögre darabjai végül landoltak.

De Dalmát nem érdekelte azonban most semmi más, csak, hogy Jocó életben maradjon. Bármit megadott volna ezért… Bármit…

Leült a kanapéra és újra meg újra lefuttatta a fejében a rendőrséggel folytatott beszélgetést. Szinte az egész baleset filmszerűen pörgött le a szeme előtt, ahogy a rendőr belebocsátkozott a részletekbe, s ugyan nem mondott el mindent, a mondataiból nagyon is jól lehetett következtetni arra, hogy valójában ki volt a hibás és hogy mi történt pontosan…

A vétkes autós nem Jocó volt, most mégis ő az, aki élet-halál között lebeg a kórházban, a másik pedig megúszta pár karcolással, pedig több volt a vérében az alkohol, mint egy egész kocsmában…

A rendőrség szerint a vétkes túl gyorsan hajtott, és azt mondta, hogy látott valamit, vagy valakit a kocsija elé lépni a járdáról, ezért rántotta el a kormányt, és csapódott a szabályosan közlekedő autóba. A rendőrök nem mondtak el mindent, de Dalma úgy érezte, hogy a vétkes fickó nem csak alkoholos befolyásoltság alatt volt, talán valami drogot is fogyasztott…

Bárhogy is, Jocó még most az intenzív osztályon fekszik és ki tudja, hogy egyáltalán kijön-e onnan?

0

Miután Ahmet visszaért a szállodába, első dolga volt, hogy letusoljon. Éhesnek érezte magát, valamiért mégsem volt étvágya. Lement ugyan az étterembe vacsorázni, de pár falatnál többet nem tudott magába gyömöszölni. Végül visszament a szobába és elterült az ágyon.

Gondolatai messze révedtek, és a Jocóval való közös mérkőzések kötötték le a figyelmét, némelyik pillanat még most is mosolyt csalt az arcára. Visszaemlékezett a közös beszélgetésekre, melyek gyakran komor hangulatot csempésztek közéjük, és ezeknek a komoly beszélgetéseknek a középpontjában általában Nikolett állt.

Ahmetnek furcsa volt ennyi idő után újra látni a lányt, de mintha az idő rajta sem fogott volna semmit, talán bölcsebb lett. Csak azt nem értette, hogy miért van még mindig a férje mellett? Szinte vad dübörgésként kerítette hatalmába egy újabb gondolat, érezte, hogy Nikol nem mondott igazat neki a kórházban. Nagyon is jól tudta, hogy a nő keze nem véletlenül volt begipszelve, és nem egy véletlen balesetnek köszönheti a fehér kötést. Látta a szemében a félelmet, és tudta, hogy a lány el akarja terelni a témát, ezért nem is firtatta ezt a dolgot. De vajon mi lesz akkor, ha Jocó nem jön ki a kórházból, ha bekövetkezik a legrosszabb? Ki fogja megvédeni azt a szerencsétlen lányt a férjétől?

Ahmet megrázta a fejét, mintha ezzel ki tudná űzni a gondolatait, s talán sikerült is neki. Mélyet sóhajtott, majd magára húzta a takarót és megpróbált pihenni, hogy másnap kicsit frissebb legyen, hiszen hosszú volt ez a nap a számára.

3. fejezet

A napok teltek sorban egymás után, mégis úgy tűnt, mintha csigalassúsággal vánszorgott volna az idő. Jocó állapotában viszont nem történt változás. Pattanásig feszültek már az idegek, főleg Dalmáé, aki egyre inkább összeomlani látszott. Minden idejét a kórházban töltötte, ami nyilván érthető, de közben meg alig evett valamit, hiába győzködte a barátnője. A bőre megfakult, sápadt, és az egyébként is vékony lány folyamatosan vesztette a kilóit…

– Nem lesz ennek jó vége – mondta Niki a kórház kantinjában, miközben a barátnője egy csésze fekete kávé felett görnyedt. – Enned kéne valamit.

– Tudom, de nincs étvágyam – felelte halkan. – Nem hagy nyugodni a tudat, hogy bármikor elveszíthetem őt… – kortyolt bele a kávéjába, majd felállt az asztaltól. – Visszamegyek hozzá.

Niki megcsóválta a fejét. Persze értette, hogy ez a helyzet egy cseppet sem könnyű a barátnőjének, de bíznia kellett abban, hogy Jocó helyre fog jönni. Ő is felállt és Dalma után sietett, majd mikor az emeletre értek, Niki leült a váróban a szokásos asztalhoz, barátnője pedig bement az osztályra.

A nő épp azon elmélkedett, hogy vajon mi lehet Ahmettel, hiszen ma még nem látta a kórházban, pedig eddig minden nap beugrott, hogy érdeklődjön volt csapattársa állapotáról, de ekkor újra kinyílt az intenzív osztály ajtaja, és Dalma lépett ki azon, miközben zokogott, majd sietős léptekkel közeledett a barátnője felé. Niki felugrott a székről, tekintete riadt volt, a gyomra pedig diónyira zsugorodott. A legrosszabbra gondolt, ami csak történhetett.

– Magához tért! – zokogott a nő, így Niki is megkönnyebbült, végre fellélegezhettek egy picit. Tisztába volt azzal, hogy egy ilyen stresszes helyzet mit hozhat ki a betegek hozzátartozóiból, és tudta, hogy Dalma zokogása, most megkönnyebbülést jelent a nő számára.

0

A hét végére mindenki megnyugodhatott, Jocónak már nem kellett a lélegeztetőgép, s bár a gerincével nem stimmelt valami, a lényeg, életben maradt, és ennél jobb hír most nem is kell.

Sándor elutazott a hétvégére, Niki pedig egyedül maradt, de úgy érezte, hogy ebben az időszakban így a legjobb. Kipihenheti magát, és a saját ritmusa szerint töltheti a következő órákat.

Leült a számítógép elé, hogy megnézze a leveleit, meglepődött, hiszen az egyetlen beérkezett üzenet Ahmettől jött. Kíváncsian nyitotta meg, majd sürgetőn olvasni kezdte az angolul íródott levelet.

„Kedves Nikolett!

Haza kellett utaznom a hétvégére, de bízom abban, hogy hamarosan jó hírekkel szolgáltok majd nekem Jocó állapotáról. Sajnálom, hogy nem tudtunk egy kicsit több időt együtt tölteni, láttam a szemedben lévő aggodalmat, és őszintén szólva ez kissé megrémisztett. Nyilván elég sok stressz volt az életedben az utóbbi időben, és tisztában vagyok azzal is, hogy a barátod autóbalesete sem könnyítette meg a dolgod… Tudom, hogy szinte testvérként szeretitek egymást, bele sem merek gondolni, hogy mi lenne, ha elveszítenéd őt. De ne is beszéljünk erről.

Csak szeretném, ha tudnád, hogy rám bármiben számíthatsz! Ha valamire szükséged van, vagy csak szeretnél egy picit elvonulni a világ elől, bátran írj rám.

Üdvözlettel: Ahmet”

Miután végigolvasta a levelet, csak ült ott elbambulva, mert nem igazán tudta hova tenni a férfi utolsó mondatát. Miben tudna ő segíteni neki, és vajon miért kéne elvonulnia a világ elől? Igazából csak egy embertől kéne megszabadulnia, és az Sándor… De valamiért nem megy, pedig a szerelem már elmúlt, a férfi sem bánik vele kesztyűs kézzel, ráadásul abban is biztos volt, hogy a férjének van valakije. Nem véletlenül tűnik el hétvégenként …

Talán az lenne a legjobb, ha Sándor lebuktatná magát, akkor könnyű szívvel mondana búcsút a házasságának. Úgy döntött, egyelőre nem válaszol a férfi levelére, megvárja, amíg a barátnője új információval szolgál Jocó állapotáról.

Másnap délelőtt Dalma kereste őt telefonon, hogy elmondja neki mi történt a hétvégén a kórházban, és végre teljesen megnyugtassa, hiszen a barátja napról napra egyre jobban van.

Miután Niki letette a telefont, fellélegzett, majd nekiállt a házimunkának. Késő délután volt, amikor leült a kanapéra, a lábait maga alá húzta, kezével pedig megtámasztotta a fejét, s kissé be is bóbiskolt, amikor meghallotta, hogy valaki motoszkál az ajtóban. Tudta, hogy a férje az, mégis majd kiugrott a szíve a helyéről a nyugtalanság miatt, hiszen azt nem sejthette, hogy Sándor milyen hangulatban tért haza. Volt olyan, amikor teljesen normális volt, még beszélgetni is lehetett vele, de sokszor előfordult, hogy egy ilyen hétvége után agresszívan viselkedett vele.

Amikor Sándor bement az előszobába, az onnan nyíló nappali ajtajához lépett és egy mozdulattal lerúgta magáról a cipőjét, majd hangosan szólalt meg, ám nem köszönt a feleségének.

– Te meg mit csinálsz?

Niki felemelte a fejét és ránézett, tekintete fáradtságot tükrözött.

– Megfőztem, megcsináltam a dolgom és leültem pihenni. Tán baj? – igyekezett úgy beszélni, hogy ne legyen túl cinikus a hangja, mert látta Sándoron, hogy most kissé ideges… Talán nem úgy sikerült ez a hétvége, ahogy eltervezte. Ráadásul itt van Ahmet levele is, ami az igazat megvallva jól esett neki, és izgatta a fantáziáját a férfi üzenetének utolsó mondata, de tudta, ha kiderülne, hogy külföldi focista írogat neki, a férje teljesen kiakadna. Biztos halál, hiszen a múltkor is csak azért kapott, mert nem ért haza időben, késett kicsit a megszokott időponthoz képest, és máris ő volt a ribanc a férje szemében… Még a karja is majdnem eltört. Vajon mi lenne akkor, ha kitudódna ez a levél?

– Legalább ehetek – zavarta meg a nő merengését. – Már majd éhen halok – csoszogott be a nappaliba, ezután leült az ülőgarnitúra szélére. Nyújtózott egyet mielőtt újra megszólalt. – Tálalsz végre? – hangja sürgető volt és kissé mogorva. Közben a távirányító után nyúlt, hogy bekapcsolja a tévét. Persze megint valami autós csatornára kapcsolt, s bár a férfi tudta, hogy felesége nem szereti az ilyen műsorokat, hidegen hagyta. Feljebb tekerte a hangerőt, biztos volt abban, hogy ez is bosszantja a nőt, de erről sem akart tudomást venni.

A lány felállt a kanapéról, megcsóválta a fejét és a konyha felé ment, behozott az étkezőbe egy tányért meg egy villát, majd visszament az ételért, és azt is az asztalra tette.

Sándor átvánszorgott az asztalhoz, leült, majd azonnal elkezdte pakolni a tányérjába az ételt. Fel sem nézett addig, amíg tele nem lett a tányér, aztán Nikire pillantott.

– Te nem eszel?

– Nem vagyok éhes.

A férfi megrántotta a vállát és jóízűen falatozni kezdett. Már legalább a fele elfogyott a tányérjában lévő ételnek, amikor megint kötözködni kezdett a feleségével.

– Ugye tudod, hogy ez a tészta még félig nyers?

– A múltkor az volt a bajod, hogy túlságosan megfőztem… Nem akartam szétfőzni megint. De megkóstoltam, és szerintem elég puha.

Sándor nem szólalt meg, csak csámcsogva evett tovább, mit sem törődve a nejével, közben pedig a tévét bámulta. Nikinek szinte felfordult a gyomra. Ahogy nézte a férjét, egyre inkább úgy érezte, hogy nincs tovább keresnivalója mellette. De vajon egy olyan embernek, aki olykor vad és agresszív, hogyan lehetne ezt elmondani?

– Lefekszem – kezdte. – Fáradt vagyok és nem sokat pihentem a hétvégén – folytatta, majd a folyosószerű előszobába lépett, aminek a másik oldaláról nyílt a hálószoba. – Megtennéd, hogy elmosod a tányérod? – kérdezte, de a férje gúnyos megjegyzése, felhozta a szájába a keserű epe ízét, ettől még inkább hányingere támadt.

– Ja… Elmosogatok, sőt ki is mosok és felporszívózok… Holnaptól pedig a főzést is átveszem tőled…

– Fáj a karom, alig aludtam valamit a hétvégén… Takarítottam, mostam, ablakot pucoltam és még sorolhatnám… Csak arra kértelek, hogy azt az egy tányért mosd el magad után – magyarázta a nő.

Niki úgy érezte, hogy ezeknek az abszurd vitáknak már sosem lesz vége. Ám nem akarta, hogy megint kinyíljon a férje zsebében az a bizonyos bicska, így inkább megfogta az ételt, elpakolta, s miután Sándor befejezte az evést, elvette előle a tányért és elmosogatta.

A férfi nyújtózott egyet, majd így szólt.

– Baromi fáradt vagyok, korán keltem és az út is elég hosszú volt, úgyhogy lefekszem pihenni – ezzel bement a hálóba, s magára csukta az ajtót.

Niki nem döbbent már meg a férje ezen lépésén, inkább egy sóhaj kíséretében a nappali felé vette az irányt és összekuporodott a kanapén. Gyűlölte ezt az embert, amiért így bánt vele, teljesen úgy érezte, hogy csak cselédnek nézi őt, ráadásul nem volt becsülete sem előtte. Undorodott ettől az egész kialakult helyzettől, de sem önbizalma, sem ereje nem volt ahhoz, hogy változtasson az életén. Sándor addig sulykolta belé, hogy nélküle semmire sem menne az életben, hogy Niki már elhitte neki, ez az igazság. Gyengének érezte magát, ezért is roppant mód haragudott. Tudta nagyon jól, hogy egyetlen megoldás létezik a problémájára, mégpedig, ha elhagyja a férjét, de ezt nyilvánvaló okok miatt nem merte megtenni.

A gondolatait Ahmet levele felé irányította, úgy érezte, ha már a férfi írt neki pár sort, illene válaszolnia a levelére, de nem most. Attól tartott ugyanis, ha a férje megtudná, hogy ő idegen férfiakkal levelezget, még jobban megalázná… Bár már maga sem volt biztos abban, hogy lehet-e ennél jobban lealacsonyítani valakit. Végül eldőlt a kanapén, s megpróbált pihenni, de a gondolatai továbbra sem engedték.

Nem ismerte igazán Ahmetet, s a kórházon kívül csak egyszer találkoztak, bár őszintén szólva az sem volt valami elsöprő, de az a férfi már most többet segített neki, mint a férje valaha. Sándor még csak meg sem kérdezte, hogy van Jocó, miközben a focista egy másik országból látogatott ide… Ráadásul bocsánatot kért, amiért egy szó nélkül tűnt el, pedig nem kellett volna, hiszen semmi közük egymáshoz. Nyilván ezek után megérdemli, hogy választ kapjon a levelére.

Este volt már, amikor Niki férje felébredt és a nappaliba botorkált, felesége ekkor már a tévét nézte.

– Már megint ilyen hülye műsort nézel? – jegyezte meg, aztán megfogta a távirányítót és átkapcsolt egy másik csatornára, ahol megint motorokat szereltek. – Most beszéltem a nővéremmel, vasárnap átjönnek hozzánk – dőlt el az ülőgarnitúrán. – Kéne főzni valamit, na meg egy kis süteményt sütni, hogy meg tudjuk kínálni őket valamivel.

– Én szombaton már megyek dolgozni, ráadásul éjszakára – nézett a férjére. – Szerettem volna pihenni vasárnap… Megbeszélhettük volna, mielőtt áthívod őket.

– Egyszer kibírod, hogy nem fekszel le, különben is most voltál itthon egy hetet – gúnyolódott.

Niki értetlenül nézett Sándorra. Egyszer? – kérdezte magában, végül megszólalt.

– Szombaton megfőzök, vasárnap meg veszek valami süteményt a boltban.

– Hát, igen, arra van eszed, hogy drága sütikre költsd a pénzt, mert derogál sütni… Mert ugye letörik az ujjad, ha te csinálod – csattant fel a férfi.

– Most nem értem, mi bajod van! Ha én csinálom, ahhoz is be kell vásárolni, és az is pénzbe kerül, ráadásul egy csomó idő elmegy vele! Nem érted meg, hogy totál kivagyok!?

– Most meg mit háborogsz, ez a dolgod! A nőnek a konyhában a helye, és igenis ki kell szolgálnia a férjét. Arról nem is beszélve, hogy ezt a nyamvadt lakást sem tudod teljesen rendben tartani! – hőzöngött. – Azt meg nem mondhatod, hogy nem segítek, mert szoktam – fejezte be a mondandóját.

A nő nem szólt végül semmit, csak megcsóválta a fejét, hogy a férje ne vegye észre, mert még ebbe is belekötne, s úgy döntött, hogy elmegy lefürödni, majd jó korán ágyba bújik. Amint a fürdő felé sétált, a férfi hangja megállította.

– Én dolgozom, korán kelek és nekem szükségem van pihenésre, meg némi kikapcsolódásra.

Niki dühös lett, legszívesebben a férjének esett volna, de mint mindig, most sem merte kinyitni a száját, csak magában motyogott pár szót, amit Sándor nem hallott meg.

– Én is dolgozom, bakker, nem tűnt fel? Tán nekem nincs szükségem pihenésre?

Teleengedte a kádat vízzel és belefeküdt, hátha megnyugszik egy picit, vagy legalább el tud lazulni, mert annyira görcsösnek érezte magát, hogy azt hitte, menten kettétörik a teste. A víz valamennyit segített a fáradt izmainak, de haragja egy cseppet sem párolgott el. Végül felvette a pizsamáját és lefeküdt aludni.

***

Másnap reggel Sándor korán elment a munkahelyére, így Niki egyedül maradt otthon. Az éjjel nehezen aludt el, de volt ideje normálisan átgondolni, hogy mit is válaszoljon Ahmetnek.

Miután megkávézott, leült a gép elé és megnyitotta a leveleit, aztán elkezdett írni.

„Kedves Ahmet!

Valóban aggódtam Jocó miatt, de hidd el, nincs baj. Legalábbis most már nincs. Dalma azt mondta, hogy magához tért, ami nagyon is jó hír, bár vár rá még néhány vizsgálat, úgyhogy egyelőre mást nem is igen mesélt.

Köszönöm, hogy megkerestél, és hidd el, nem haragszunk rád, hiszen tudjuk, hogy a munkád szólított el. És köszönöm a kedves szavakat, hogy bármiben számíthatok rád. Rég jártam már Franciaországban, néha hiányzik… De örülök, hogy itt voltál, hiszen tudom, hogy Jocó is számíthat rád. Ha bármi történik, értesítelek.

Sok sikert kívánok neked a továbbiakban!

Üdv: Nikolett”

Miután elküldte a levelet, egy darabig még nézte a monitort, furcsa érzés kavargott benne. Mintha valami óriási bűnt követett volna el. Lelkiismeret-furdalása támadt, ezért gyorsan felugrott a számítógép elől, de az e-mail fiókját nem zárta be. Hogy elterelje a gondolatait, kissé összepakolt, elrakta a megszáradt ruhákat, és igyekezett egykézzel kiporszívózni, végül letörölte a port, aztán leült enni pár falatot. Ezután visszahuppant a székre, és ekkor látta meg, hogy Ahmet percekkel azelőtt újabb levelet küldött neki.

„Szia!

Azt írtad, rég jártál Franciaországban, nos azt hiszem ez ellen tehetünk valamit, nem?

Látogass meg, talán jót tenne neked is egy kis levegőváltozás. Persze, én nem szeretnék erőltetni semmit. Csak azért írtam, hogy tudd, számíthatsz rám, és az ajánlatom nem csak mostanra érvényes… Bármikor élhetsz vele, ha szeretnél, csak szólj nekem előtte.