Első fejezet

A POLISZ

1.

SZENDRŐ VÁRA, SZERBIA,
A. D. 1451. PÜNKÖSD HAVÁNAK[1] 19. NAPJA

A várat úgy díszítették fel, mintha maga a császár érkezett volna látogatóba. Komor kőormain Bizánc kétfejű sasos címerét lobogtatta a szél a veres zászlók vásznán, más selyemlobogókon pedig a tetragammatikus kereszt feszült, négy mezejében ama titokzatos béta betűkkel, melyek a valaha hatalmas és legyőzhetetlen Konstantinápoly, s különösen a Palaiologoszok dinasztiájának dicsőségét voltak hivatottak hirdetni.

Hirdették valaha az egész Balkánon, Észak-Afrikában, Itália déli szegletében, s messze, Ázsiában. Most már csak magában a poliszban és a birodalom szánalmas maradékában.

No meg itt: Szendrő várában.

Brankovics ezzel a megalázkodó gesztussal, Konstantinápoly zászlainak kifüggesztésével kívánt hízelegni Konstantin császár követének. S csakugyan: az érkezők úgy tapasztalhatták, mintha Szerbia despotája továbbra is a császár leghűbb, legodaadóbb vazallusa lenne, és semmi sem igaz abból a híresztelésből, miszerint valójában fütyül arra, mit gondol és cselekszik a konstantinápolyi imperátor, s hogy sokkal inkább lesi a szultán, s időnként a magyar király parancsait – attól függően, ki áll épp nyerésre a csaknem száz esztendeje tartó szakadatlan háborúban.

Georgios Phrantzes, IX. Konstantin császár titkára némi meglepetéssel könyökölt a rozzant görög bárka korlátjára. A Dunán felfelé araszolva jó ideje kibontakoztak már Szendrő tornyainak körvonalai a láthatáron, de most, ahogy közeledtek feléjük, és sorra láthatóvá váltak az apró részletek, némi szentimentális örömmel konstatálta a vazallusi hűség eme megnyilvánulását.

– Dicséretes! – jegyezte meg sűrű fejbólogatások közepette, mintegy magának. – Roppant dicséretes.

A despota udvarmestere – már önmagában a cím is szánalmasan csengett a követ fülében – kopott öltözetű, beretválatlan vadember, mély meghajlással fogadta a bókot. Jó órája szajkózta a szerb despota odaadását bizonyító tényeket, s Phrantzes egyszer sem szakította félbe, egyszerűen csak elengedte füle mellett a szakadatlan szóáradatot.

Hazudik, gondolta mélázva.

Persze hogy hazudik. Mi mást tehetne…

A zord tornyokkal ékeskedő erőd mellett sárgás vizű patak nyúlt be a falak árnyékába, a görög gályát nagy üggyel-bajjal ide navigálta folyton elégedetlenkedő kapitánya.

Nem szólt semmit, de ahogy fejét ingatta, egyértelművé tette, mi a véleménye a szerbek hajózási tudományáról; az egy evezősoros gályát puszta daróckötéllel erősítették egy csenevész fához.

A követ mosolyogva a tat magasából értetlenkedő kapitányra pillantott, s fejével intett, ne is tegye szóvá – nincsen ennek semmi jelentősége.

– Hol van a despota? – kérdezte a szemét erőltetve. A parton lándzsás őrök ácsorogtak kevély terpeszben, néhány koszos, maszatos parasztlány mosta a szennyest a kétes tisztaságú patakban. – A császári protokoll szerint neki kell fogadnia Konstantin követét.

Az udvarmester elvigyorodott.

– Bizonyára meg is tenné szívesen, uram, de légy, kérlek, megértő! Mióta az átkozott Hunyadi hatalmas sereggel fenyegette az én békés természetű uramat, minden erőnket a város védelmére kell összpontosítanunk. A despota talán épp most is a falakon ellenőrzi az őrséget.

A követ arcán finom, alig észrevehető mosoly terült szét. Hazudik, állapította meg magában, immár sokadszorra. Hunyadi szinte jelentéktelen erőkkel közeledett a vár felé néhány héttel korábban, s ha a despota volt olyan vakmerő és ostoba, hogy vasra verte a magyar kormányzó fiát, bizonnyal számolt is a várható következményekkel.

Avagy nem…

Mégsem…

A szerbek rendszerint melldöngetve álltak elébe minden konfrontációnak, ám az esetek többségében menet közben kellett rádöbbenniük, hogy nincsen elegendő erejük az épp soron következő harc megvívásához.

Phrantzes már csak ezért is roppant szimpatikusnak találta őket. Akárcsak mi, mosolygott magában. Pontosan olyanok, mint mi…

A gálya lomhán a patak kimélyített medrének partjához simult, és a falak tövében álldogáló katonák egyike odaballagott egy pallóval. A követ kihúzta magát, megigazította kifogástalan palástját, ezüstdiadémját, s futó pillantást vetett sarujára. Itt, a sötétség földjén ő most a hajdan szebb napokat látott Római Birodalom egyetlen képviselője. Civilizált ember a vadak közt.

Ennek megfelelően kell viselkednie.

A szennyest mosó parasztlányok szemérmetlenül megbámulták, s Phrantzes egyszer csak felfigyelt rá, hogy egyikük, egy fogatlan, hatalmas tőgyekkel megáldott matróna szitkozódva feléjük kiált valamit, s közben redves lába közét mutogatja nekik.

Brankovics udvarmestere úgy tett, mintha semmit sem vett volna észre a közjátékból, pávatáncot lejtve a követ körül mutatta az utat a falba vágott jelentéktelen kapu felé.

– Erre, uram, erre kegyeskedjél!

– Remélem, a despota nem kíván megvárakoztatni!

– Biztosíthatlak, uram, a despota repesve várja, hogy késedelem nélkül fogadhassa Konstantin Dragases Palaiologosz császár követét!

Az udvarmester talán mégis túlozhatott valamelyest, mivel, mint hamarosan kiderült, Gyorgye Brankovics, Szerbia despotája, Zeta és a Duna mente ura nemhogy nem várta repesve a konstantinápolyi császár követét, de még a falak védelmi készültségét sem ellenőrizte éppen. Ellenben részegen hevert trónterme padlóján, kezében még mindig egy félig kiürült borostömlőt szorongatva. A vélhetőleg híg kruševáci lőre nagy része a hatalmas, ápolatlan test körül tocsogott, ecetes bűzzel vegyítve a sokhetes mosdatlanságról árulkodó szagot.

Az udvarmester meghökkent egy pillanatra, de gyorsan feltalálta magát.

– Nos, úgy tűnik, az én uram megfáradt kissé.

– Nekem is úgy tűnik.

– Az ország gondjai elviselhetetlen teherként nyomják idős vállait…

– Természetesen – mosolygott Phrantzes. – Nincsen semmi baj. Csak keltsd fel urad, és hagyj magunkra, kérlek. Valami azt súgja nekem, hogy az udvari protokollnak tifelétek már kevesebb jelentősége van, mint valaha volt.

Néhány perc múlva Brankovics vaksi, táskás szemekkel pislogott rá. Ősz szakállába ételdarabok száradtak, képe maszatos és püffedt volt.

Mélán a követre bámult.

– Te meg ki vagy?

Phrantzes leült a despotával szemben.

– Jól tudod, ki vagyok. A te urad, Konstantinápoly császárának követe.

– Te vagy az, Phrantzes? – erőltette a szemét Brankovics. – Hogy az Isten csudájába kerülsz ide?

– Hetekkel ezelőtt megüzentük érkezésem. Emlékszel? Gondolom, miattam lobogóztattad fel a váradat Bizánc jelvényeivel.

A despota néhány pillanatig értetlenül bámult rá, aztán vállat vont.

– Akkor bizonnyal… nem illő módon vártam rád.

– Úgy tűnik, nem.

Brankovics kézfejével törölte meg az orrát.

– Az asszonyom megnyúz, ha megtudja, hogy ilyen gyalázatosan fogadtam a görög követet…

Phrantzes könnyed mosollyal legyintett.

– Figyelj rám, Georgiosz! Elmúltak már azok az idők, amikor a hatalmas császár követe fényes kísérettel érkezett udvarodba. A hatalmas császár immár nem oly hatalmas, Konstantinápoly pusztán egy aprócska földdarab a Boszporusznál és néhány kopár tartomány Moreában. Nem vagyunk már a dicsőségben fürdő Róma, a fél világ ura.

A despota körbepillantott, észrevett az asztalon egy boroskupát, remegő kézzel felkapta, s felhörpintette a tartalmát.

– Értem, mire célzol. Szerbia sincsen már… Valaha mi is hatalmas ország voltunk, most ez a keskeny földsáv a Duna mellett, és kész… Ennyi felett uralkodom… A többi csak önáltatás. Néhány mérföldre innét a mieink már inkább a szultán parancsait lesik, s nem az enyémet.

– Ahogy te is a szultán parancsait várod.

Brankovics dühödten felhorkant.

– Ahogy a nagyra becsült uram, Konstantin is. Adót fizet a töröknek. Ha ez az új szultán, ez a tejfeles szájú kölyök megindul Konstantinápoly ellen, könnyen lerázhatja, mint diót a fáról.

– No, ebben nem vagyok bizonyos – felelte Phrantzes. – Isten városa, a Világ Királynője megszámlálhatatlan sok ostromot állt ki. Vívták hunok, arabok, normannok, bolgárok, magyarok és törökök is már oly sokszor. Konstantinápoly falai azonban szilárdak és bevehetetlenek.

– Csakugyan? A kereszteseknek mégis sikerült elfoglalniuk és kifosztaniuk.

A követ arcán megrándult egy ideg.

– Az lehet, de végül ők is csak eltakarodtak a falak alól.

– Inkább a falak és asszonyaitok lábai közül – röhögött Brankovics. – Eh, akárhogy is, nincs mit szépíteni, barátom… A te valaha oly tekintélyes birodalmad a múlté. S mi is csak árnyékai volnánk hajdani önmagunknak. Igyál inkább!

A követ elutasító mozdulatot tett.

– Mindez nem változtat a tényen, hogy jog szerint a császár szolgája és vazallusa vagy.

– Hát persze. És jog szerint a magyar király szolgája és alattvalója is. De leginkább a szultán szolgája és vazallusa. Nem is tudom észben tartani, épp ki az uram és parancsolóm, annyi van belőlük.

Phrantzes közelebb hajolt és megfogta a vénember kezét.

– Georgiosz! Jól mondtad az előbb, láttunk már szebb napokat is. Talán éppen ezért… Ideje, hogy összeszedjük magunkat, nem gondolod?

– Mintha olyan könnyű lenne… – dohogott Brankovics. – Nektek tán van seregetek? Mert nekem nincs.

– Hunyadinak van.

A despota képe egy pillanat alatt elsötétült.

– Ne is említsed annak a haramiának a nevét! Kifosztott! Megalázott engem!

– Te pedig elárultad, s amikor végre legyőzhette volna Murádot, hátba döfted, fogságba vetetted előbb őt, aztán a fiát! Mégis, mire számítottál, bolond vénember! Joannész Hunyadi az egyetlen ember közel s távolban, aki meg tudja védelmezni Szerbiát. És az egyetlen, aki meg tudná menteni Isten városát.

– Túlbecsülitek. Hunyadi csak egy szerb haramia.

Phrantzes felvonta szemöldökét.

– Szerb? Biztos vagy ebben?

– Persze hogy biztos vagyok, mégis minek nézel te engem? Fecsegő vénasszonynak? Mindenki tudja, hogy Szibinjani Janko a megboldogult Lazarevics despota fattya.

– Ó, vagy úgy! – mosolygott a követ. – Persze, mi más is lehetne, mint szerb… Hiszen vitéz, derék ember!

– Bosszantani akarsz?

Phrantzes a fejét ingatta.

– Ellenkezőleg. Megoldást kínálok Szerbia és városom minden bajára.

– Hallgatlak.

A követ felállt és megnyújtóztatta tagjait.

– A lányod itt van, Szendrőn?

– Melyik lányom? Van vagy húsz.

– Mara.

A despota felhördült.

– Itt van. Murád halála után nem volt maradása a törökök között, de ezt csak megértheted…

– Császárom hódolatát fejezi ki szépséges leányodnak, és engedd meg, kedves despota, hogy ezt a pillanatot használjam ki arra, hogy császárom, Konstantin Dragases Palaiologosz nevében tisztelettel megkérjem Mara leányod kezét.

Brankovics mozdulatlanná dermedt, homályló tekintettel bámult rá.

– Mi?

– Jól hallottad. Konstantin a birodalom császárnőjévé emeli a lányodat. Mondanom sem kell, ez hatalmas megtiszteltetés. Azért jöttem, hogy előkészítsük az esküvői szertartás részleteit. A menyegzőre természetesen a mennyei poliszban kerül sor!

– Neked teljesen elment az eszed, Phrantzes?

– Ellenkezőleg. Azt hiszem, megtaláltam a tökéletes megoldást.

– A lányom a szultán ágyasa volt! Éveken át a hárem lakója…

– Pontosítsunk: első ágyas volt. Murád megbecsülte, és híreink szerint a lányod igen komoly hatást gyakorolt bizonyos döntéseire.

– Murád egy tökkelütött barom volt.

– Meglehet. Mégis eltaposta Szerbiát, és legyőzte Hunyadit is. Várna és Kosovo Polje mezején megsemmisítette a magyarok hadait.

Brankovics értetlenül ingatta a fejét.

– Azt akarod mondani, Phrantzes, hogy a császár hajlandó lenne feleségül venni a lányomat azok után, hogy hosszú éveken át a szultán szajhája volt?

– Mara leányod a muszlim törvények szerint ágyas volt, semmiképpen sem nevezném szajhának. Ezenfelül bölcsnek bizonyult, és a törökök körében is jelentős tiszteletnek örvend. Ezzel a házassággal pedig végleg összeforrasztjuk Szerbia és Konstantinápoly amúgy is megbonthatatlan egységét.

A despota szája tátva maradt a csodálkozástól, úgyhogy a követ jobbnak látta tovább sorolni érveit.

– A feleséged görög asszony, császári vér. Császárom édesanyja szerb asszony, ereiben tehát despoták vére folyik. A Konstantin és Mara frigyéből születendő trónörökös már csaknem teljes egészében szerb lesz.

– Nem értem – ingatta a fejét még mindig kábán Brankovics. – Mit nyertek ti ezzel? Szegény vagyok, mint a templom egere. Nem tudok hozományt adni. Nem tudok sereget adni. Nincsen semmim…

Phrantzes megértőn bólogatott.

– A sors kiismerhetetlen szándéka szerint a lányod segíthet mindkettőnk országán.

– Mégis, hogyan?

– Akadnak, akik emlékeznek azokra a régi időkre, Georgiosz. Talán te is fel tudod idézni őket. A szemtanúk beszámolói szerint a lányod még Belgrád városában, hosszú évekkel ezelőtt beleszeretett egy ifjú magyar lovagba, akinek akkor sem múltja, sem jövője nem volt.

Brankovics rosszat sejtve megrázta busa üstökét.

– Eszedbe se jusson!

– Különös tréfája a sorsnak, barátom, hogy ez a kilátástalan jövő előtt álló, senkiházi magyar azóta nemzete legfőbb hadura lett, az immár mindenki megelégedésére egyesített keleti és nyugati egyház feje, a pápa Őszentsége által Krisztus bajnokának nevezett keresztény hős, aki, ha tetszik, ha nem, az én hazám és a te hazád egyetlen valós esélye a túlélésre.

A despota ingerülten fújtatott, hisz a görög nyilvánvaló gúnyt csempészett szavaiba, mintegy jelezvén, hogy mi a véleménye a két egyház egyesítéséről és a pápa Őszentségéről.

– No, jó, de mi köze ehhez Marának?

– Úgy véljük, segítségünkre lehet abban, hogy Hunyadi megfelelő döntést hozzon egy, a Szent Város végső felmentését célzó keresztes hadjárat ügyében. A szív útjai kiismerhetetlenek. Tudjuk, hogy a nagy keresztes hadjárat eszméje nem áll távol Hunyaditól. De lehet, némi ösztökélésre lesz szüksége, hogy most, amikor sötét fellegek sodródnak fölénk, minden erejét összeszedve, késedelem nélkül a megmentésünkre induljon. Ez lehet a keresztény világ utolsó lehetősége arra, hogy kiűzzük a sátán seregeit Európa területéről. Ha a magyar, szerb és lengyel erők még egyszer, utoljára összefognának, megerősítve a Hunyadihoz csatlakozó nyugati segédcsapatokkal és császárom csekély erőivel, bizonyosan megütközhetnének a muszlimokkal, a győzelemre is komoly esélyük lenne. Lányod császárnőként ebben az esetben egy megerősödő, újra gyarapodásnak induló birodalom trónusán ülne.

– Valamit elfelejtesz! – morogta Brankovics. – A magyarok már nem képesek jelentős erőt összegyűjteni. A Nyugat pedig nem fog segíteni nekik. Ahogy nektek sem.

– Akkor tehát törődjünk bele a sorsunkba?

– Azt nem mondtam.

– Ez a házasság új reményt adhatna népeinknek. Gondold meg, despota…

– Nincs mit meggondolnom. Az ajánlat önmagában megtiszteltetés. Elfogadom.

Phrantzes meglepetten nézett rá.

– Megegyeztünk tehát?

– Meg. Semmit sem veszíthetünk ezzel a házassággal. Konstantin mégiscsak egy birodalom császára. Még akkor is, ha ez a birodalom alig nagyobb egy disznóólnál.

– Számíthatunk rád Hunyadi megbékítésében?

– Abban nem! Soha! Mondtam már, Phrantzes, az az ember az ellenségem!

– Az az ember néped utolsó esélye, hogy elkerüljétek a muszlim igát!

– Elragadta a birtokaimat! Megfosztott minden magyarországi váramtól és városomtól…

– Éppen ezért császárom komoly ellentételezést kínál fel számodra.

– Miféle ellentételezést?

– A birodalmi kancelláriától megkaptam valamennyi magyarországi birtokaid, váraid, városaid részletes listáját. Jelentős vagyon, csakugyan… Őfelsége IX. Konstantin császár emiatt úgy döntött, hogy a törökök felett aratott végső győzelmet követően háromszor annyi birtokot ajándékoz neked Moreában, Thesszáliában, öt palotát Isten városában, és a hadizsákmány harmadát.

Brankovics csalódottan bámult rá.

– Miféle hadizsákmány harmadát?

– A török hadizsákmányét…

– Ahhoz előbb le kellene győznünk őket!

– Van más választásunk, mint legyőzni őket? Az új szultán egy kölyök. Igyekszünk a lehető legnagyobb zavart kelteni a törökök soraiban, de nem lehetetlen, hogy ez a kis megveszekedett ifjú, ez a Mohamed úrrá lesz a zűrzavaron. Hadai előbb vagy utóbb megjelennek a Város falai előtt, és akkor…

– Akkor végetek van…

– Ahogy nektek, szerbeknek is…

Brankovics végigsimított gubancos, ősz szakállán.

– Marát viheted. Úgysem kezdhetek vele semmit. Kinek kellene? Egy szerb kenéz sem fanyalodna rá azután, hogy Murád elhasználta.

A követ elengedte a füle mellett a megjegyzést.

– Nincs már sok esélyünk, Georgiosz – mondta. – Mara kulcsszerepet tölthet be ebben a végső, mindent eldöntő játszmában. Ahogy te is. Amennyiben sikerrel járunk, te leszel a császárság legfőbb támasza, barátom.

– Amennyiben sikerrel járunk.

– Mondtam már – keményítette meg a hangját a követ. – Nincs más választásunk…

2.

Este a despota már csakugyan kitett magáért. Phrantzes nem győzött csodálkozni teljes színeváltozásán. Káprázatos ezüstszegélyű, tengerkék palástban pompázott, pátriárkákat idéző szakálla kifésülve, beillatosítva hullámzott, s tekintete is egészen megvidámult a napközben benyakalt sok jó kamoncitól.

A trónteremben víg muzsika szólt, guszle és guzlica cincogott, pengett, hozzá vad síp cikornyázta. A görög követ belépett a terembe, s nyomban megcsapta a bentről áradó tűzmeleg és ködlő verejtékszag. Elmosolyodott. Meglátása szerint a szerbek két dologhoz értettek igazán, a harchoz és a mulatozáshoz.

– Drága barátom! Isten hozott! – Az asztaltól egy ezüst fejékkel, hosszú, gyémántos fülbevalókkal felékesített, ám korán öregedő, aprócska asszony pattant fel és tipegett felé. Phrantzes mélyen meghajolt előtte; Jerina asszony mégiscsak görög császárok ivadéka volt, ősi arisztokrata, Kantakuzenos lány. – Georgiosz már mindent elmondott! Ó, micsoda elégtétel ez nekem!

A követ megcsókolta a despota asszonyának kezét, és melegen rámosolygott.

– Új Róma[2] hűséges leánya, bíborban született koronás asszony, köszönt téged a Szent Város császára!

Jerina asszony majd elolvadt ennyi kedvességtől, no meg persze anyanyelve cizellált, dallamos lejtése hallatán.

– Remélem, drága Phrantzes, ez az este végre elhozza számomra a boldogságot, amit oly régóta nem volt szerencsém magaménak tudni…

– És talán a boldogság rátalál majd leányodra is, asszonyom…

– Császárunk kegyes és méltányos. Csak egy igazán nemes lélek tesz olyan nagylelkű ajánlatot, mint amilyet ő tett.

– Ez a házasság mind a Szent Város, mind Szerbia számára roppant kedvező következményekkel jár majd. Megkérdezhetem, asszonyom, hol a leányod?

Jerina asszony zavartan körbepillantott a fáklyafényben fürdő trónteremben.

– Itt kell lennie valahol…

De Phrantzes már meg is pillantotta. Elállt a lélegzete a csodálkozástól. Hallomásból értesült róla, hogy Mara Brankovics gyönyörű nő, de a valóságban igézőbb volt annál, aminél a legelfogultabb szóbeszéd alapján elképzelhette volna.

Mara büszke tartással, felemelt fővel közeledett. Egyszerű fekete ruhát viselt, fekete haja és vad, fekete szeme élénken csillogott a rőtarany derengésben.

– Itália legügyesebb festői sem lennének képesek ilyen büszke, bájos és hamvas szépség megörökítésére – hajolt meg mélyen Phrantzes, amint Mara közelebb ért.

A lány halovány mosollyal nyújtotta csókra a kezét.

– A „hamvas” jelzőt kár volt hozzátenned, kedves követ. A helyzetem ismeretében inkább gúnyként hangzik, semmint bóknak.

– Ne vedd bűnömül, asszonyom.

Mara barátságosan végigmérte a görögöt.

– Készül már a török támadásra császárod?

– Kell, hogy készüljön?

– Mindig kell… Csak idő kérdése, hogy meginduljon…

– Magam is így gondolom, ezért mindent megteszünk, hogy felkészülten álljunk elébe!

A néhai szultán első ágyasa szomorúan fürkészte Phrantzes arcvonásait.

– Ti még nem ismeritek az új szultán természetét. Ne kövessétek el azt a hibát, hogy alábecsülitek a képességeit és az elszántságát.

A követ azon tűnődött, vajon Brankovics elmondta-e lányának, miért érkezett valójában, s arra a következtetésre jutott, hogy bizonnyal nem. De mivel Jerina asszony még ott állt, karnyújtásnyi közelségben, nem tehette ezt szóvá.

Mint hamarosan kiderült, sejtése helyesnek bizonyult.

A lakoma alig kezdődött el, de a despota máris alaposan felöntött a garatra, hangosan kurjongatott, és leghűbb udvaroncaival fülsértő éneklésbe kezdett. Jerina asszony röstelkedve tördelte a kezét, és igyekezett szóval tartani a követet.

– Mielőtt folytatnánk! – emelkedett szólásra váratlanul Brankovics. – Hadd jelentsek be egy nagyszerű hírt! Ezekben a keserves, rút időkben ritka az öröm ebben a hajlékban…

Az udvaroncok rosszat sejtve egymásra sandítottak, mintha rossz emlékeket őriztek volna arról, mi számít örömhírnek a despota számára. A kapatos muzsikusok abbahagyták a cincogást, a vendégek mind érdeklődve fordultak az uralkodó felé.

– A császár… – kezdte dülöngélve Brankovics, arcán bárgyú vigyorral – …a mi kedves és igazságos császárunk a mai napon követe által megkérte Mara leányom kezét!

Jerina asszony boldogan csattintotta össze a tenyerét, szeme ragyogott, ám ez a fény egyszeriben ki is hunyt.

A trónteremben pisszenés sem hallatszott.

A vendégek üveges szemmel bámultak maguk elé, mintha nem hallottak volna jól.

A despota a homlokát ráncolta.

– Értitek, amit mondok, kutyák? A császár! Konstantinápoly császára!

Jerina asszony rosszat sejtve megfogta a kezét, mire Brankovics ellökte magától.

Phrantzes tekintete ösztönösen Mara felé fordult.

Murád első ágyasa sápadtan, de rezzenéstelen arccal ült helyén.

– Ünnepeljünk! – harsogta Brankovics. – Minden szerb ünnepeljen! Nem halljátok?

A zenészek azonban mégsem csaptak a húrokba, nem fújták a csimpolyákat, dermedten álldogáltak a sarokban, riadt pislogással várva, hogy aztán most mi történjék… Minden szempár Mara felé irányult.

– Leányom – suttogta Jerina asszony. – Ez hatalmas megtiszteltetés! Ugye, tudod?

– Tudom. – Mara lassan felemelkedett. Mély, átható fájdalom tükröződött vonásain, de ettől a fájdalomtól csak még szebbnek tűnt. – Tudom, és szívem mélyéből köszönöm a császár nagylelkűségét. Nincs rajta kívül senki, aki ilyen nemes gesztust gyakorolt volna egy magára hagyott özvegy kedvéért.

Phrantzes homlokát kiverte a víz. Előbb a lánnyal kellett volna beszélnie! A gondolat váratlanul hasított belé, s ezzel egy időben az is, hogy súlyos hibát követett el. Mara Brankovics ugyanis szomorúan nézett rá, szinte bocsánatért esdeklőn.

– Mondd meg Konstantinnak, kedves követ, hogy nem leszek a felesége.

A despota hitetlenkedve ingatta a fejét.

– Hallgass!

– Nem leszek, mert nem lehetek. A szívem örökre másé. Jobban tisztelem uradat, Phrantzes, semmint könnyelműen elfogadjam ezt a nemes ajánlatot. Császárodnak segítségére nem lehetek.

– De felséges asszony! – A követ reszketeg hangja valóságos pánikról tanúskodott. – Felséges asszonyom… A te tudásod, a te tapasztalatod… óriási segítséget jelenthetne Konstantin császár számára…

Mara végigpillantott az elnémult társaságon, s tekintete megakadt Jerina asszonyon.

– Bocsáss meg, anyám… Tudom, hogy ez felülmúlna mindent, amiről valaha álmodtál… De nem tehetem. Nem lehet…

– Azt mondtam, hallgass! – sziszegte Brankovics, és két irdatlan keze ökölbe szorult. – Még egy szó, és…

Mara rideg pillantást vetett rá.

– Ülj le, apám!

A despota megszédült, képe vörösből lilára változott.

– Tessék?

– Ülj le! Én itt nem megtűrt vendég vagyok. Egyetlen szavamba kerül, és ebből a kőfészekből haszontalan porhalom lesz nyomban. Eljöttem Edirnéből, ez igaz, de most is az új szultán képviseletében vagyok itt, ezt ne feledd! Én ide, ebbe a várba nem mint a lányod jöttem vissza, apám… A lányod halott. Mara Brankovics nincs többé. Eladtad akkor, régen. Odalökted az ellenségednek, mint valami értékes árut, túszt, vagyont. Mara Brankovics halott. Én Mara hatun vagyok, a biridzsi kadin. A régi szultán első asszonya, az új szultán nevelőanyja.

A despota döbbenten bámult rá, keze remegni kezdett. Nem szólt semmit, a szája széle megereszkedett, szemében savószín vihar örvénylett.

– Most pedig… – Mara méltóságteljes mozdulattal visszafordult a követ felé. – Halld hivatalos válaszom is! Mondd meg a császárnak, jó Phrantzes, hogy szívembe zártam a kedvességéért. De nem megyek Konstantinápolyba. Az a város halálra ítéltetett. Napjai megszámláltattak. Mondd meg neki, Phrantzes, hogy szedje össze mindazt, ami kedves a szívének, és azonnal induljon el…

– Induljon el? – hebegte a követ. – Krisztusra, hová?

– Induljon, ne késlekedjen, menjen, amíg mehet! Városa, a Világ Királynője már nem sokáig uralkodik a mindenség felett. Sorsa pusztulás és megaláztatás lesz elkerülhetetlenül. Menjen hát császárod, fusson, ahová futni tud… Én ismerem a törököket. Szerbnek születtem, de a szívemben már törökké lettem. Nem kívánom a Szent Város pusztulását, jó Phrantzes, de tudom, hogy balvégzetű sorsa immár elkerülhetetlen. Nincsen ember, ki megváltoztathatná Isten akaratát.

A követ legszívesebben sírva fakadt volna.

– Felséges asszony… Én nem látok a jövőbe – nyögte. – Nem tudom, mi vár ránk… De egyet tudok! – Kihúzta magát, és mélyen Mara szemébe nézett. – Ha az a sorsunk, hogy elbukjunk, akkor méltósággal hullunk alá a magasból mind. Karddal a kézben, hősökhöz illőn. Így lesz-e, így kell-e lennie? Nem… A lelkem mélyén tudom, felséges asszonyom, hogy a mi mindenható Istenünk nem engedi a Szent Várost lerontani. Tisztában vagyok vele, hogy a török tengerként ostromolja végtelen hullámaival falainkat, mégis, akkor is, hitem szerint a Város állni fog. Örökké állnia kell. Ahogy említetted, úrnőm, Konstantinápoly a Világ Királynője. A mindig ifjú, a mindig pompázatos dicsőség úrnője ő, az én gyönyörű városom.

Mara haloványan elmosolyodott.

– Menekülj onnét, jó követ. Fuss, vissza se nézz! Vidd fiaid, vidd lányaid, vigyél mindenkit, akit csak lehet… A végítélet napjai közel vannak immár. Közel a végső bíráskodás perce, és az ítélet is.

Phrantzes udvariasan Jerina asszony felé fordult.

– Köszönöm a szíves vendéglátást. Most szállásomra térek, asszonyom. Új Róma a szívünkben él, és amíg kebelünkben dobog ama szív, Konstantinápoly falai le nem omlanak!

A despota feleségének szeméből patakzottak a könnyek. Nem felelt, képtelen lett volna megszólalni. Csak nézte összetörten könnyei üveges függönyén keresztül a követet, aki büszke tartással, felszegett fővel elhagyta a termet.

Brankovics komoran meredt maga elé.

Lassan a lánya felé fordult.

– Ezt miért csináltad?

Mara halványan elmosolyodott.

– Ugyanezt kérdeztem tőled magamban több mint húsz évvel ezelőtt… úton Edirne felé, apám…

Brankovics fájdalmasan felnyögött.

S ekkor különös dolog történt. A trónteremben pisszenni sem merő udvaroncok arra számítottak, hogy a despota valami rá jellemző, meggondolatlan cselekedetre ragadtatja el magát, ám Brankovics ehelyett lassan a lányához cammogott, nézte néhány pillanatig, aztán reszkető kézzel kinyúlt, megfogta kezét, és az ajkához emelte.

Ősz feje reszketett.

Amikor kibotorkált a teremből, a guzlicások tanácstalanul Jerina asszonyra pislogtak, hogy most aztán mi legyen. De a nagyasszony csak ült a helyén, rezzenéstelen arccal, és valahová a távolba bámult, messze túl, a falakon, a hegyeken és folyókon is túl, tán azokat, az emlékezet homályából kibontakozó falakat és tornyokat fürkészte, melyek a Világ Királynőjének dicsőségét hirdették.

Róma örök…

Nem pusztulhat el…

De hiába ismételgette ezt magában makacsul, Irene Kantakuzene, bíborban született császárok sarja, egy, a térképről fokozatosan eltűnő balkáni fejedelemség despotájának szomorú asszonya, a lelke mélyén tudta, hogy ezen a sanyarú világon semmi sem örök.

3.

Éjszaka telepedett a vidékre, a Duna szelíden kanyargó tükörszalagján csillagok fátyolképe ragyogott. Mara a külső várfal mellvédjén állt és a túlpartot fürkészte, kicsit feljebb, azt a pontot, ahol Keve várának halvány fáklya-pislái rebegtek az éjszaka falán túl.

Gondolataiba mélyedt, s emlékezett. De bármire gondolt, zaklatott emlékei minduntalan oly sötét képeket festettek emlékezete göcsörtös vásznára, melyeket jobb szeretett volna minél mélyebbre temetni a múlt emlékeinek sírkertjében.

– Kérlek, ne vedd zaklatásnak, asszonyom…

Mara elmosolyodott. Nem fordult meg, immár semmi szükség sem volt a formaságokra.

– Hogyan venném annak, jó Phrantzes… Bárdolatlan voltam veled… Kérlek, bocsáss meg.

A követ szomorúan állt a mellvédnek támaszkodva, őszülő fürtjeit felborzolta a dunai szél.

– Közel a végítélet! – sóhajtotta. – Igazad van. De tudnod kell, hogy nem adhatjuk fel.

– Megértem.

– Ugyanakkor császárom csalódott lesz a döntésedet hallva.

– Mondd meg neki, hogy méltóbb és különb asszonyt szán néki a sors nálam.

– Nem tudlak rábeszélni legalább arra, hogy velem jöjj Konstantinápolyba? Csak egyetlen látogatás erejéig. Mindenféle elkötelezettség nélkül, megbecsült vendégként. Csak hogy lásd a csodát…

Mara a fejét ingatta.

– Nem vágyom oda, Phrantzes. Jobb, ha nem megyek… Ahonnan én jövök, ott mindent fájdalom itat át, mélyen, a kövek szívéig hatolva. És Konstantinápoly… A falak még nem tudják…

A követ köhintett.

– Értem. Esetleg… Volna itt még valami…

– Igen, tudom. Abban sem segíthetek.

– De hiszen még nem is mondtam semmit.

– Tudom, mit szeretnél, Phrantzes. Hogy beszéljek Hunyadival…

A görög meglepetten bámult rá; Mara gyönyörű volt, ahogy haja kibomlott, éjszárnyként repdesett a sötét szélben.

– Szükségünk van a segítségére.

– Úgysem hallgatna rám. Már próbáltam beszélni vele.

– Mikor?

– Nem most… És nem is Konstantinápoly érdekében. Hiába volt. Hunyadi mindig is azt tette, amit tenni akart.

– Te ismered az új szultánt, Mara.

– Ahogy ti is. Mindent tudtok róla – mosolygott a lány. – A kémeitek éppúgy ott vannak Edirnében, ahogy a mi kémeink Konstantinápolyban. És azt hiszem, jó Phrantzes, magad is tisztában vagy vele, milyen ember valójában Mohamed.

– Én… talán. De mifelénk legtöbben úgy hiszik, óriási szerencsénk van Mohamed trónra kerülésével.

– Akik így hiszik, tévednek. Addig volt esélyetek a békére, amíg Murád élt.

– Ha így van, akkor ez mindenképpen háborút jelent.

– Háború lesz, Phrantzes, és ebben a háborúban magatokra maradtok…

– De a magyarok talán…

– Ti sem segítettétek a magyarokat soha. Hunyadi könyörgött nektek, amikor megindult Edirne ellen. Csak a kisujjatokat kellett volna mozdítanotok, és a törökök igen nagy bajba kerülnek. Ha csak annyit tesztek, hogy eltorlaszoljátok a szorosokat, soha nem érnek Várna mezejére.

– Akkor éppen…

– Akkor, amikor Hunyadi Kosovo Polje felé tört, Joannész császár vajon mit tett? Gyáván meghúzta magát a palotájában.

– Azokban a napokban már haldoklott.

– Csakugyan? Roppant sajnálatos. Most már a birodalmatok haldoklik. Elmulasztottátok az utolsó lehetőséget, hogy valaki megmentse a bőrötöket. Akkor kellett volna összefogásról papolni, amikor erre még minden feltétel adott volt…

– Sajnálatos módon most érett meg erre a helyzet…

– Késő. Mindent megakadályoz a széthúzás, az árulás. Bizáncot csak az összefogás menthetné meg. De ti senkivel nem tudtok összefogni. Magatokkal sem. A papjaitok még mindig Róma ellen lázítanak, mintha ez lenne a legnagyobb gondjuk.

– Az egyházi unió aláírása óriási hiba volt őfelsége részéről…

– Az a hiba, hogy még mindig nem fogtad fel: az egyházi unió elkerülhetetlen. Ti az utolsó pillanatban is ostoba hittételeiteket fogjátok szajkózni ahelyett, hogy félretennétek kicsinyes sérelmeiteket, és egyesítenétek erőiteket. Azt várjátok, hogy mások segítsenek rajtatok? Hisz ti magatok sem segítetek önmagatoknak, a roskadozó birodalmatoknak… Képtelenek vagytok összefogni. A magyarok se különbek. Hunyadi keze meg van kötve. Nem tehet már értetek semmit. És a Nyugat sem fog. Néhány őrült és kalandor talán. Rájuk mindig számíthattok, ha van elég pénzetek megfizetni a szolgálataikat. Másra nem.

Phrantzes homlokáról csorgott a verejték, pedig hideg szél nyargalt a falak csipkézett ormai fölött.

– Haragszol ránk valamiért, Mara?

Az asszony nem nézett rá.

– Rátok… a törökre, szerbekre, magyarokra, a pápára, a Nyugatra, Keletre… magamra. Az egész világra, Phrantzes. Igen, haragszom.

A követ meg sem próbálta méltóságát hangsúlyozni; vállai előreestek, háta mintha meggörbült volna a láthatatlan súly alatt.

– Legyen szép az álmod, hercegnő!

Mara mosolya volt a legszomorúbb mosoly, amit a görög valaha láthatott.

– És a tiéd is, jó Phrantzes. Álmodj Róma dicsőségéről. Addig álmodj róla, amíg a valóra váló rémálmok ki nem törlik végleg az emlékeid közül…

A görög nem tudhatta, a Duna fölött a csillagok és a Hold álmodnak-e. Ahogy felnézett az éjszakai égboltra, úgy vélte, nem. Őrködtek mind, fenn a magas égen, éberen, éjről éjre megújuló igyekezettel. De álmodni nem álmodnak akkor sem, amikor nyugodni térnek, s az égen csak a büszke Nap ragyog.

4.

KONSTANTINÁPOLY, BLACHERNAI PALOTA, BIZÁNCI BIRODALOM,
AZ ÚR 6959. ESZTENDEJE,[3] JÚNIUS 8.

A jó Phrantzes a kezét tördelte, s noha minden igyekezetével azon volt, hogy kíméletesen közölje a hírt a császárral, tudta, hogy ezt a hírt valójában nem lehet kíméletesen közölni.

Konstantin komoran bámult ki az ablakon, a messzeségbe, ahol a Hagia Szophia csillogó kupolája fölött tengeri sirályok köröztek, éktelen vijjogással. Valami felriasztotta őket, gondolta csüggedten a császár. Talán egy ágyúlövés a tenger felett… Talán a förgeteg közeledte.

– Ismétlem – lépett közelebb Phrantzes –, Mara asszony végtelenül megtisztelőnek találta ajánlatodat, uram. Szíve legmélyebb szeretetével és megbecsülésével gondol rád…

– De nem jön hozzám feleségül…

– Kérlek, értsd meg őt… Több mint húsz esztendőt töltött Murád háremében. Sok mindennek volt kitéve, amit talán el sem tudunk képzelni… Testi, lelki gyötrelmeknek… A magány rettenetének… A fivérei megcsonkításának. Érthető, ha immár csupán békére és nyugalomra vágyik…

Konstantin fanyar mosollyal fordult hátra.

– Elképzelhető lett volna valaha, Phrantzes, bármikor a történelemben, hogy egy nő, akit Konstantinápoly császára asszonyul kér, nemet mondjon?

A hű követ csak hümmögött.

– Megváltozott a világ, uram…

– Meg bizony, Georgios… Alaposan megváltozott…

– Ne feledd, a Poliszban sokan nem értették volna meg, ha a török uralkodó özvegyét vezeted oltár elé. Talán jobb is így…

– Ismerlek, Georgios! – nevetett a császár. – Mindig találsz megfelelő érveket arra, hogy vigasztalni próbálj. De hát korábban nem épp te érveltél azzal, hogy nem példa nélküli eset volna, ha feleségül venném a muszlim hitre tért szerb hercegnőt? Végtére is, mostohanagyanyám, a néhai Joannész császár második felesége, mielőtt a császár maga mellé emelte volna a trónra, szintúgy egy török úr felesége volt, még gyermeket is szült neki. Most meg, hogy kudarcot vallottunk, máris kész vagy beismerni, hogy nem is lett volna jó ötlet a házasság Marával…

– Jól mondtad, uram. Vigasztalni szeretnélek…

– Inkább tanácsot adj, barátom. Mit tegyek?

– A trapezunti udvarban már kikosaraztak minket. A georgiai udvarban is. De oda talán még visszatérhetnék, uram. A georgiai hercegnő voltaképpen igen alkalmas volna feleségnek. Az apja gazdag.

– Nekem fegyveres segítség kell!

– Ahol pénz van, ott katona is lesz. Próbáljuk meg, uram! Már elő is készítettem a házassági szerződés szövegét…

– Most inkább új szövetségesekre volna szükségünk, semmint új asszonyra…

– Újra kell házasodnod, felség!

– Szövetséget kell kötnöm!

Phrantzes elgondolkodva figyelte ura minden rezdülését. A császár komor, szép arca megnyúlt a kialvatlanságtól. Aludnia kellene. Pihennie…

– A hírek szerint az egyetlen jelentős katonai lehetőséget képviselő Hunyadi János erőit belviszályok kötik le – kezdett újabb gondolatmenetbe a titkár. – Habsburg Frigyes folyamatosan fenyegeti a magyarokat, és a husziták is szüntelenül gondot okoznak számukra északon… De talán, ha új küldetésre indulnék, uram, és tárgyalásokba bocsátkoznék a magyar kormányzóval…

Konstantin fásultan ingatta a fejét.

– Hasztalan volna, Phrantzes. Amíg Szerbiában jártál, én új jelentéseket kértem Magyarországról. Ezután is tudni szeretnék minden fejleményről. Ahogy tudni akarok mindent Mohamed lépéseiről is.

A követ a kis asztalkán tornyosuló pergamenekre pillantott.

– Drinápolyban súlyos a helyzet, uram. A jelek arra utalnak, hogy az új szultán ellen lázadás szerveződik. A janicsárok mozgolódnak, és Halil pasa nem igyekszik elejét venni az elégedetlenkedésnek.

– Ezzel egy kis időt nyerhetünk…

Konstantin próbált megnyújtózni; háta napok óta eszelősen hasogatott. Magasabb volt a legtöbb görögnél, daliás alkat, de most mintha ez inkább bajt hozott volna, képtelen volt kiegyenesedve járni.

– Ebéd után a fürdőbe megyek, értesítsd a balneátorokat. Napnyugtáig ott maradok. Ne zavarjatok!

Georgios Phrantzes, a császár leghűbb embere, a birodalom követe csöndben figyelte, hogy Konstantinápoly ura hátul összekulcsolt kézzel az ajtó felé indul, gondolataiba mélyedve, gondterhelten.

Irénéhez megy, gondolta. Már nem titkolja a szeretőjét, már nem kell becsempészni a Blachernai palota rejtekajtóján. De hát minek is titkolná? Özvegy férfiember, két feleséget is eltemetett – kijár neki egy kis szórakozás. A Polisz népe szereti, tiszteli, bár a latinokkal kötött egyházi uniót nem nézik jó szemmel, és ennek lépten-nyomon hangot adnak.

Ettől függetlenül szeretik.

Lehet, gondolta a titkár, hogy már nem halnának meg érte, mint a régi imperátorokért.

Ő megtette volna.

Gondolkodás nélkül az életét áldozta volna Konstantinért.

5.

A Blachernai palota fürdőjében forró gőz gomolygott a mozaikkockás padló fölött, fel, egész a magasba vesző márványoszlopok tetejéig. Az ember eltörpült a gigászi boltívek alatt, jelentéktelen paránynak érezhette magát a súlyos árnyakat vető kőboltozatok rengetegében. Konstantin gyerekkorában kimondottan félt itt, mostanság azonban vágyta az ősi szentélyt. Hetek óta nem jutott ideje, hogy megtisztuljon az illatosított gőzben, s most örömmel szabadult meg a hideg padlójú öltözőfülkében palástjától és minden egyéb ruhadarabjától. Végre anyaszült meztelenül sétálhatott végig az Enyhet Adó Forrás Csarnokába vezető sötét folyosón. Valaha hollófekete haját hátrasimítva lépett a titokzatos félhomályba.

A bódító, édes illatok, a gyertyák és apró mécsesek százaiból áradó arany fény, az oszlopok közt kushadó komor, vastag árnyékok, és a hátsó fülkékből sejtelmesen áradó archaikus hárfamuzsika most is elvarázsolták fásultságból ébredező érzékeit.

– Itt vagy, kedves?

A balneátorok alaposan befűtötték a medence vizét melegítő kamrákat. Izzó levegő vibrált a csarnokban, s az uralkodó fáradtan szívta tele tüdejét a levendulafőzettel dúsított párából. Lehunyta a szemét.

Oly andalító és álomba lebbentő volt a lant keltette, pókhálófinomságú hangfátyol, oly édes az illatfelhő, és oly lágyan simogató a forró lég – érezte, hogy fokozatosan, lassan megnyugszik, szívverése lelassul, szemhéja elnehezedik. Ide tartozik, mintha mindig ez lett volna az egyetlen hely, ahol lennie rendeltetett. Hazaért az ős-árnyak, a fényarany, a forró víz-ölelés és a ziháló szenvedély csarnokába…

Alig látott a gőztől. Görnyedten a medence széléhez lépett, és a márványperemre tett lámpák pisla derengésénél, akárha hellén szobrászművész remeke volna, megpillantotta Iréne márványfehérségű, igéző alakját.

Az asszony habokba merülő Vénuszként várt rá, kitárt karral, szerelemre hívó, csillogó tekintettel. A félhomályban Medúza-kígyóként tekergő, rőt hajzuhatagában aranyvíz-harmatcseppek ragyogtak. Szép volt, a legszebb teremtett nő a mindenség kezdete óta, legalábbis Konstantin ilyennek látta.

A lant-hangfátyol meglebbent, és Iréne elmosolyodott. Feszes keblein olvadt nap-hévként ömlött a gyertyák fénye.

– Itt vagyok, kedves. Vártalak.

Konstantin belelépett a forró vízbe, és ahogy fáradt, izmos lábait körülölelte az enyhet adó, fortyogó hévíz, halkan felnyögött a gyönyörűségtől. Sajogtak csontjai, válla görcsösen feszült, de tudta, hogy néhány perc múlva újjászületik majd az Istenek csarnokában, a magasabb értelem és a kifinomult érzékek álompalotájában.

Iréne megérintette az arcát.

– Istenem! Milyen fáradt vagy!

Konstantin válaszolni akart, de az asszony nem hagyta, ujját kiszáradt, cserepes ajkaira helyezte. Szerette a férfit, mindennél jobban szerette, és e pillanatban azt kívánta, bárcsak magára vehetné tömérdek terhét, belső vívódása minden gyötrelmeit.

Elmosolyodott.

Vére és ösztöne diktálta a módot. Kecses ujját szemérme lüktető nedvességéhez érintette, és csillogva tette újra a férfi ajkához.

– Ne szólj… Hagyd, hogy én…

Letérdelt, a víz gyengéden ölelte körül testét. Lehunyt szemmel, borzongó áhítattal, nagyon lassan a szájába vette a férfit.

A hárfa-hangfátyol hullámai gyengéden végigbizsergették Konstantin gerincét. Teste megfeszült. Ereiben forrón buzgott a vér, reszkető kezével beletúrt Iréne dús hajkoronájába, hogy felemelje, de az asszony eltolta a kezét, és folytatta. Lassan, nagyon lassan mozgott fejével, ujjaival a hárfa dallamával egyező, apró érintések és simogatások muzsikájával fokozva a férfi gyönyörét. Türkiz szemével mindvégig őt nézte, s íriszében az aranylángoktól lüktető szenvedély parázslott.

Halála pillanatában Konstantin majd erre a percre emlékezik. Ezekre a fényekre, a hárfa lágy dallamára, a csarnok magasba vesző oszlopainak elmosódó márványerezetére. Orrában érzi a levendula édes illatát, és bizsergetőn megéli Iréne puha ajkainak forróságát férfiasságán, és furcsa, gyalázatos módon abban a pillanatban, amikor hideg vas járja át a szívét, ahhoz a belsejéből felbuzgó, lávaszerű gyönyörűséghez hasonlót érez, mint amikor Iréne szája megtelt a magjával.

Ezek a pillanatok, s még inkább, amikor kicsit később egymás karjaiban lebegtek a rózsaszirmokkal teleszórt vízben, és sorra kihunytak a gyertyák, mécsesek, és odakinn, a távolban mennydörgés visszhangzott, ők csak hallgatták egymás szívverését, igen, talán ez a mozzanat lesz az utolsó, ami elhomályló tudatában felsejlik ama napon a morajló messzeségből, a lángokon túli tartományból.

Nem tudjuk előre, mikor halunk meg. De amikor meghalunk, tudjuk, mikor voltunk a legboldogabbak az életben.

6.

– Örülök, hogy így történt – mondta az asszony a sűrűsödő félhomályban. – Hazudhatnék, hogy nem így van, de minek? Előtted úgysem titkolhatnám: örülök…

A medence vize hűlőben volt, de még épp elég melegséggel vette körül kimerültségtől remegő testüket, az illatos pára még épp elég bódító volt ahhoz, hogy jól érezzék magukat. Iréne megtörte a csendet; beszélni akart róla, mert semmit sem akart eltitkolni a férfi elől.

– Tudom, hogy ezzel nem kívánok jót a birodalomnak. A birodalomnak császárné kell. Trónörökös kell a városnak.

Konstantin szorosabban ölelte. Még nem érzett elég erőt ahhoz, hogy megszólaljon.

– Ha elbukunk, én is egy háremben végzem majd – mondta szomorúan az asszony. – Talán a szultán háremében, mint Mara. Az is lehet, hogy megölnek. Megerőszakol vagy tucatnyi török katona, és amikor már a kedvüket lelték bennem, egyszerűen elvágják a torkomat.

A férfi izmai megrándultak, Iréne érezte az ölelő karok szorítását.

– Az is lehet, hogy eladnak rabszolgának. Valami karamániai barbárnak, aki magával visz Ázsiába a tevéi és birkái közé.

– Nem eshet bántódásod, amíg én élek.

– És ha már nem élsz? – Konstantin hallgatott. – Nem alakulnak jól a dolgok, ugye, szerelmem?

– Nem igazán, Iréne. Hozzád is eljutnak a szóbeszédek, a jövendölések. A város körül szorul a hurok. Valamit tennünk kell. Konstantinápolynak segítségre van szüksége. Nekem már se seregem, se flottám. Phrantzes egy kalmár hajóján utazott Szendrőbe; nem tudta kifizetni a kalmárt, az adósai vagyunk az útért. Mi… A Bizánci Birodalom…

Az asszony felsóhajtott. Meggörbülő hátán érezte a férfi fokozódó feszültségét.

Hirtelen kibontakozott a karjaiból és szembefordult Konstantinnal. A császár dióbarna, komoly szemében mintha tanácstalanság tompa fénye pislákolt volna.

– Mondtam már neked! Ki kell hirdetni az egyházi uniót, különben a Nyugat nem fog segíteni rajtunk.

– Az unió Itáliában megköttetett… Nem a kihirdetése a lényeg.

– De a néped még nem fogadta el. Ezért kell egyértelművé tenned, hogy számodra fontos az unió.

– A nép elfogadja majd a döntésemet.

– Konstantin, neked sejtelmed sincs a valóságról!

A férfi még jobban magához húzta és mélyen a szemébe nézett. Az ajka mosolyra húzódott, de nagy, meleg szemei nem mosolyogtak.

– Minden rendbe jön, kedves… Minden.

– Krisztusra, Konstantin… Hogyan hihetsz még ebben?

– Hiszek, mert nem tehetek mást. Hiszek, mert ez a birodalom századok, évezredek óta létezik… Hiszek, mert az isteni gondviselés eddig mindig a segítségünkre sietett, amikor már minden elveszni látszott. Isten az elveszett ügyek pártfogója. Hiszem, hogy megpróbáltatásaink csupán azt a célt szolgálják, hogy lélekben megerősödhessünk.

Az asszony csodálkozva fürkészte a férfi vonásait.

Kétségbeejtően szeretetre méltó volt, még vak hitében is. Császár és katona. Persze hogy hisz… Évezredek büszkesége és a hit reménye élt a szívében.

– Szeretlek…

Konstantin elmosolyodott.

– Adj nekem egy fiút, Iréne…

– Tessék?

– Szülj nekem egy fiút. Egy fiút, aki mindig emlékeztet erre a percre. A boldogságunkra.

– Egy fiút? Ugyan minek? Csak egy fattyú lenne…

– Az én szeretett fiam lenne. Nem örökölhetné a trónt, ez igaz. De vér lenne a véremből, hús a húsomból.

– Tényleg ezt akarod?

– Mindennél jobban! – mondta Konstantin. – Tele van a szívem reménnyel, Iréne. Úrrá leszek a bajokon, meglásd! Megbékítem a gyűlölködő papjainkat. Meglesz az unió, mert mindenki belátja, hogy nincs más út! Majd én rávezetem őket a helyes útra… A fivéreim a segítségemre lesznek! Ha a szultán ránk támadna, oltalmamra sietnek mindketten, és Róma fegyvereit újra dicsőség övezi!

– Konstantin…

– Az egyházi unió kihirdetése elhárítja az akadályokat, és a Nyugat segítsége nem késlekedik tovább! – folytatta a férfi lelkesülten. Kiemelkedett a vízből, mellkasán megfeszültek az izmok – egy harcos izmai. Húsz esztendeje, hogy katonaként volt kénytelen létezni; vállát, oldalát hegek, sebek tucatjai borították. – A pápa majd belátja, hogy kötelessége megmenteni Isten városát, és a német fejedelmek, az itáliai hercegek, a francia és az angol király fényes sereggel indul meg felmentésünkre. Nem hagyhatják magára a Világ Királynőjét! És Hunyadi sem késlekedik akkor, összegyűjti páncélosait, és mielőtt a Nyugat lovagjai ideérnének, csapást mér a törökre…

– Konstantin… – Iréne szeméből könnyek csordultak ki. – Életem… Ezek csak ábrándok…

– Szülj nekem egy fiút… Őt fogom szeretni elsőszülöttemként… A helye itt lesz, a szívemben… Az oldalamon harcol majd a háborúkban, melyekben visszaszerezzük a birodalom minden elveszett tartományát…

– Kérlek, hallgass…

A férfi értetlenül nézett rá.

– Nem hiszel nekem?

A pillanat, a perc elmúlt. A víz kihűlt, és egyszeriben az édes, fátylas hárfaszó is elhalt a csarnokkal szomszédos fülkék egyikében.

Hűvös lég süvített végig a márványoszlopok közt.

Iréne összerezzent, de hiába bújt szorosabban Konstantinhoz, a csarnokba beáramló hideg levegő megborzongatta.

Fémléptek csörögtek a mozaikkockás köveken, aztán egyre közeledve már a márvány előtér padlólapjain visszhangoztak.

Konstantin bosszúsan emelkedett ki a vízből.

– Ki meri megzavarni a nyugalmamat?

A sűrűsödő félhomályból egy aranyozott mellvértet és élénkvörös palástot viselő testes férfi bontakozott ki. Mindkét kezében fáklyát tartott; a fény erőszakosan áradt szét a csarnokban, mely egyszeriben alig tűnt nagyobbnak egy jelentéktelen medenceteremnél. Az árnyak elillantak, felszívódtak a kihűlő párával, a még rebegő gyertyák pisla világa egyszeriben nevetségesen halovánnyá enyészett.

– Császárom!

– Loukas!

A birodalom megaduxa, a jószerivel már nem is létező konstantinápolyi flotta admirálisa állt előttük; a leggazdagabb bizánci nemesúr. Fújtatva, vérben forgó szemekkel, széles terpeszben állt a medence szélén.

– Császárom! Azonnal jönnöd kell!

Konstantin lehunyta a szemét.

– Mi történt már megint?

Loukas Notaras a mezítelen asszonyra pillantott.

– Ezt csak neked mondhatom el, császárom. Kérlek, küldd el őt!

– Ugyan! – sóhajtotta Konstantin. – Hisz jól tudod, Iréne a társam. Előtte nincsenek titkaim. Ki vele, mi történt?

A megadux alig észrevehetően vállat vont.

– Válasz érkezett a szultáni udvarból, uram.

– Válasz? Mire?

– A levelünkre.

– Miféle levélre, Loukas? Beszélj már értelmesen!

Notaras fújtatott, de szemét egy pillanatra sem vette le Iréne buja idomairól – az asszonynak pedig esze ágában sem volt takargatni magát.

– Uram… Phrantzes távollétében úgy láttam jónak, hogy leveszem válladról a terhet…

Konstantin rosszat sejtve lépett ki a medencéből. Nyomban megborzadt, mert egy nyitva hagyott ajtón át a palota udvaráról hideg szél süvített befelé.

– Levelet írattál a szultánnak? A nevemben?

Notaras arcán kelletlen kifejezés suhant át.

– Kötelességemnek éreztem, uram. A kincstár üres.

A császár megszédült.

– Egy pillanat, Loukas… Pénzt kértél a szultántól?

– Csak azt a pénzt, ami egyébként is jár nekünk, uram!

Konstantin még közelebb lépett; a hideg ellenére e pillanatban már úgy érezte magát, mintha leforrázták volna.

– Tehát pénzt követeltél tőlük… A válasz… A válasz, Loukas… Mennyire kemény a válasz, amit a szultán küldött?

A megadux zavartan elfordította tekintetét Iréne vízben ringó kebleiről.

– Mohamed voltaképpen nem válaszolt udvariatlanul. Sőt fenyegetően sem… Még azt is mondhatjuk, hogy a maga módján udvarias volt. De…

Elegendőnek bizonyult Konstantin egyetlen, metsző pillantása, és Notaras lesütötte szemét.

– A baj az, uram, hogy Halil pasa válasza már több mint aggasztó…

A császár felemelte a kezét.

– Ugye, nem kevertél minket háborúba a törökökkel, Loukas? Mondd, hogy nem! Kérlek, mondd, hogy nem…

– Készen állunk egy háborúra! – húzta ki magát a megadux némi sértettséggel a hangjában. – Ha Isten úgy akarja, én készséggel elvállalom, hogy…

– Loukas! A kérdésemre felelj!

– Jöjj, uram… A logothetes és a stratopedarcha már várnak a tanácsteremben…

Konstantin nagy levegőt vett.

Jól van… Talán még nincs veszve minden… Talán csak egy ostoba félreértés az egész… Notaras elküldött egy meggondolatlan levelet a szultánnak, nyilván az Orhan herceg kordában tartásáért járó éves költségek megtérítését kérte benne. Add, uram, hogy így legyen… Végtére is, ebben megállapodtak a korábbi szultánnal. De azért nem árt az óvatosság…

– Loukas, azonnal küldj követeket a fivéreimhez! – A császár hangja egyszerre tűnt reménytelennek és fenyegetőnek. – Gyűjtsék össze haladéktalanul a csapataikat mindketten, és indítsák útra őket Konstantinápoly megerősítésére…

Notaras sápadtan fordította el az arcát tőle.

– Ez a másik, uram… Röstellem, de rossz hírek jöttek Moreából is…

Iréne fürgén kiszállt a medencéből és dideregve a császárhoz bújt.

– Beszélj már érthetően, az ég szerelmére! Miféle rossz hírek?

– Fivéreid közt újra kitört a háború – mondta a megadux a császár felé fordulva. – Demetrios fivéred lerohanta Thómas fivéred birtokait.

Konstantin arcán megrándult egy izom.

– Mit mondtál?

– Demetrios megindította csapatait Müsztraszból Patras és Clarenza ellen. A szultán ezúttal is az ő pártját fogja, és elküldte hozzá Turakhan béget egy népes sereggel. A testvéreid egymást ölik, uram…

Iréne megszorította Konstantin mezítelen, libabőrös karját.

– Egy török sereg ezek szerint már Moreában van?

A megadux komoran bólintott.

A császár elfordította a fejét, mintha nem akarná elhinni, amit hallott. Fivérei egyszer már egymásnak estek, mintha nem fértek volna meg ketten abban a tágas, szépséges Moreában. Másfél éve Thómas kuncsorgott török segítségért Demetrios ellen, most meg Demetrios kér török hadakat Thómas ellen… Éppen most, amikor Róma minden fiának össze kellene fognia.

– Uramisten…

– A határon, a Hexamilion mentén végig felsorakoztak a török erők, uram – hajtotta le a fejét Notaras. – Azt gondoltam, ezt jobb, ha tudod…

Konstantin Dragases Palaiologosz, Konstantinápoly császára előtt egy pillanatra elsötétült a világ. Értetlenül Irénére nézett, de az asszony szemében csak szánalmat látott, semmi egyebet. A varázs, ím, szertefoszlott.

– Mindjárt a tanácsteremben leszek, Loukas! Látni akarom a leveleket! Tudni akarom, hány katonánk védi a határt Thrákiában… Meg kell békítenünk Halilt… És főképp Mohamed szultánt…

Elsiettek, Konstantin hátra se nézett. Iréne ott maradt pőrén, vacogva.

Oly szép volt az este…

De most úgy tűnt, a végzet szélvész szárnyán közelít a Polisz felé…

7.

A palota fogadóterme előtt, a hófehér márványlapokból kirakott padló kellős közepén ácsorgott a szultán két követe. Notaras jól ismerte az egyiküket: Halil embere volt, többször váltott már vele szót. Értelmes, előzékeny férfiúnak tartotta. A másikat azonban még nem látta soha. Gyanakvó tekintetű, marcona kinézetű férfinak tűnt, harcosnak inkább, semmint egyszerű futárnak.

Amikor a császár és kísérete gondterhelten elsietett a két követ mellett, ez utóbbi török egyszerűen megragadta Notaras köpenyének szélét, és hevesen megrángatta.

– Mit akarsz? – villant rá a megadux haragvó tekintete.

– A választ. Nem várunk sokáig a válasszal. Igyekezzetek, görögök!

– Mit merészelsz? – Notaras elképedve bámult rá; még soha nem tapasztalt hasonló pimaszságot egy követtől. A másik török mentegetőző pillantással igyekezett enyhíteni a feszültséget, de Notaras ügyet sem vetett rá.

– Őfelsége a császár a neki megfelelő időben ad majd választ a nagyvezír levelére.

– Csakhogy mi nem várunk tovább! Most kell a válasz!

Konstantin, aki titkára és néhány udvaronca kíséretében már a nagy tanácsterem ajtajáig ért, egyszeriben megfordult, és szemét erőltetve próbálta kivenni, mi történik ott hátul.

– Loukas! Gyere már!

– Jövök, uram! Máris jövök!

– Hadd mutassam be néked a társamat – suttogta az idősebb követ alázatos meghajlás kíséretében, tovább marasztalva a folyosó közepén rostokoló megaduxot. – És kérlek, bocsásd meg neki meggondolatlan és bárdolatlan szavait. Eliez el-Baresat bég Zaganos pasa személyes képviselője Anatóliából. Részt vett a Kosovo Polje-i csatában, és kitüntette magát a magyarok elleni viadalban…

Notaras türelmetlenül bólintott.

– Meséld el neki, nemes bég, hogy miképp illik viselkedni a rómaiak császárának palotájában…

Eliez bég kihívó pillantása egyszeriben gúnyos mosollyá torzult.

– Ez a palota nemsokára az én uram, a fényes tekintetű szultán palotája lesz!

A megadux összeszedte magát, és immár fölényes gesztussal söpörte le az út szürke porát a követ köpenyéről.

– Ezt sokan mondták már a te urad előtt is. Bizonyára hallottál róla, nemes bég, milyen sokan próbálkoztak a Város ostromával… hiábavalóan. Arabok, gótok, hunok, szlávok, avarok, magyarok, bolgárok, és persze ti, törökök is már oly sokszor… Nem is értem, miért nem adjátok fel! Soha nem lesz a tiétek!

– Konsztantinije az iszlám szent városa. Ezért fogjuk megszerezni tőletek.

– Csakugyan? – kerekedett el Notaras szeme. – Az iszlám szent városa volna? Mi itt úgy tudtuk, keresztény metropolisz…

– Mártírok vére öntözte a falait, a földjét – felelte büszkén Baresat bég. – Itt esett el a próféta zászlótartója, Ajjúb.

– Nézd, kedves barátom, sok magadfajta hitetlent kapartunk el a falaink tövében. A muszlimok már több mint hétszáz esztendeje megkísérelték erővel bevenni ezt a Várost. Soha nem sikerült nekik, és biztosíthatlak, ezután sem fog.

Eliez bég felvonta egyik szemöldökét.

– Közel a nap, görög. Mohamed próféta látta a jövőt. És a jövő itt áll, a kapuitok előtt. Mi vagyunk a jövő. Ti pedig a múlt.

Loukas Notaras kihúzta magát.

– Alexiosz?

Az illatfelhőben úszó udvaronc, ki mindig egy öl távolságra követte a megaduxot, negédes mosolyt arcára erőltetve közelebb lépett.

– Parancsolj velem, uram!

– Amíg a császár haditanácsot tart – vetette oda neki Notaras foghegyről –, vezesd körbe a városban a mi kedves török barátunkat. Hadd lássa, mi az, ahová az engedélyünk nélkül soha nem teheti be a lábát…

Azzal császára után sietett.

– Uram? – Alexiosz Laszkarisz Philantropenosz előzékeny hajlongások közepette mutatta az utat kifelé a fogadóteremből. – Jöjj, és én szívesen körbevezetlek!

Eliez bég komoran a másik követre nézett, mintegy a beleegyezését kérve, de az csak jóindulatúan bólogatott.

– Menj, kedves barátom, menj csak! Én addig türelmesen várok a válaszra…

A bég kelletlenül elindult a görög nyomában, mintha tehertétel volna, hogy a keresztény metropolisz utcáit kell járnia.

Pedig nem volt számára tehertétel.

Éppen ellenkezőleg: azért kérte, hogy csatlakozhasson Halil veterán követéhez, hogy láthassa a várost. Kíváncsi volt rá. Látni akarta védelmi képességét, a katonáit, a falait, őrtornyait. Mindent látni akart, hiszen tudta, hogy csak idő kérdése, és neki ezekre a falakra kell felhágni, fegyverrel a kezében.

Tudni akarta, milyen ellenfél lesz a nép, ami ezt a Várost lakja.

8.

Konstantin néhány perc alatt átlátta, hogy mi is történt a császári kancellárián a tudta és beleegyezése nélkül.

Notaras elküldött egy levelet az ifjú szultánnak. Nem akart rosszat, voltaképpen még parancsot sem szegett, hiszen gyakran szövegezett meg leveleket a császár nevében, ám ezúttal elfelejtette személyes kézjegyével hitelesíttetni azt. S ez már csak azért is számonkérhető cselekedet volt, mivel a levél stílusa felért egy hadüzenettel.

– Teljesen megőrültél, Loukas? Mit gondoltál, milyen válasz érkezik erre a förmedvényre?

A megadux bosszúsan legyintett.

– Felség! A kincstár üres! Valahonnan pénzt kell szereznünk! És most van itt a pillanat, hogy újraértékeljük a kapcsolatainkat a törökökkel. Az ifjú szultán tapasztalatlan, és minden jel szerint békére törekszik. Én csak meghatároztam a béke árát… Hiszen pontosan ez a birodalom érdeke…

Konstantin kétségbeesetten az asztallapra támaszkodó titkárára pillantott.

Phrantzes a fejét ingatta.

– Tévedsz, Loukas! – nyöszörögte. – Az ifjú szultán nagyon is tapasztalt, és higgy nekem, esze ágában sincs a békére törekedni. Remegve várja, hogy bármiféle okot szolgáltassunk a háborúra… Elég neki egyetlenegy aprócska ok, hogy megindíthassa ellenünk a seregét.

– Ostobaság! Ha háborút akarna, miért kötött volna első szóra békét velünk?

– Mert török. Még mindig nem ismered a keleti népeket, Loukas? Megtévesztenek. Ha békéről papolnak, biztos lehetsz benne, hogy háborúra készülnek.

– Vagyis éppen olyanok, mint mi – szögezte le a császár epésen. – Olvasd fel újra, Georgios! De csak a lényeget…

A titkár kelletlenül kihajtogatta a megadux által írt levél másolatát.

…A Rómaiak Császára – fájdalom ezt kimondani – nem fogadhatja el a 300 ezer ezüst évi járadékot, amit megállapodásunk értelmében küldtetek. Orhan herceg, aki származását tekintve egyenlő a szultánnal az Oszmán-ház vérvonalát tekintve, most lett nagykorúvá.

Nap mint nap sokasággal özönlenek színe elé a népetek képviselői. Uruknak és Vezérüknek nevezik, s biztatják, foglalja el a néki járó helyet az Oszmánok birodalmában. Neki viszont sajnálatos módon nincsenek meg az anyagi eszközei, hogy nagylelkű lehessen az elébe járuló iszlámhitűekkel, a híveivel, így kénytelen a Császártól kérni, aki azonban szintén pénzszűkében lévén nem tudja teljesíteni kívánságát.

Ezért vagy az Orhan hercegnek juttatott járadék megháromszorozását kérjük, vagy – tudjátok meg – kénytelenek leszünk elbocsájtani a Városból Orhant, menjen Isten hírével. Bizonyosak vagyunk benne, hogy a sokaság, kik őt Oszmán jogos trónörökösének tekintik, boldogan követik majd.[4]

Notaras elvörösödött az általa írt levél hallatán. Az üzenet stílusa jóval merészebbre és szemérmetlenül fenyegetőbbre sikerült annál, amilyen leveleket Phrantzes valaha is fogalmazott.

– Mégis, mi az ördögöt akartál ezzel elérni? – kérdezte lüktető halántékát dörgölve a császár.

– Ahogy mondtam, a kincstár üres, felség. Úgy véltem, érdemes kihasználni az alkalmat, hogy a fiatal szultántól kedvezőbb feltételeket harcoljunk ki magunknak a korábbiaknál.

– Loukas, nem mi szabjuk a feltételeket…

A megadux vállat vont. A császár után a legmagasabb pozíciót töltötte be a birodalmi kormányzatban, de soha nem tudta levetkőzni kalmárszellemét. Bevétel, kiadás, haszon. Márpedig a birodalom gazdálkodása jó ideje veszteséges volt. Bevétel alig, kiadás egyre több. A töröknek fizetett éves adó mind elviselhetetlenebb terhet rótt a kincstárra; az Orhan herceg féken tartásáért kapott „fejpénz” ehhez képest elenyésző összegnek bizonyult.

– Utoljára kérdezem: mire számítottál? – kérdezte Konstantin. – Háromszorosára emelni Orhan fejpénzét… Az úgy még mindig csak kilencszázezer ezüst. Az ugyan mit segítene rajtunk?

– Itt elsősorban elvekről van szó, felség…

– Loukas, nekünk most nincsenek elveink. A tűzzel játszol…

– Végtére is a szultán nem vette zokon az üzenetet – tárta szét a karját Notaras. – Megígérte, hogy utánanéz, mit tehet a kérésünkkel kapcsolatban.

A császár a titkárára pillantott megint, és Phrantzesnak komoly önuralomra volt szüksége ahhoz, hogy ne üljön ki arcára a végső kétségbeesés.

– Krisztusra… Tudod, hogy ez a válaszlevél mit jelent?

– A nagyvezír bizonyára elhamarkodottan írta…

– Te voltál elhamarkodott. Olvasd, Georgios!

Phrantzes kigöngyölte Halil pasa hivatalos pecséttel ellátott válaszlevelét, és fennhangon olvasni kezdte:

Ostoba görögök! Elegem van a csavaros észjárásotokból. A néhai Murád szultán elnéző és gondos barátotok volt. A mostani szultánt nem ilyen fából faragták. Ha Konstantint egyelőre elkerüli felséges vasökle, az csak azért van, mert Allah folyton szemet huny körmönfont és gyalázatos mesterkedéseitek felett.

Bolondok vagytok, ha azt hiszitek, hogy megijeszthettek bennünket agyszüleményeitekkel, ráadásul akkor, amikor a tinta még alig száradt meg jelenlegi békeszerződésünkön. Mi nem kisdedek vagyunk, akiknek nincs se eszük, se erejük. Ha azt hiszitek, kezdhettek valamit, ám tegyétek.

Ha ki akarjátok nevezni Orhant szultánnak Thrákiába, csak rajta! Ha át akarjátok hozni a magyarokat a Dunán, hadd jöjjenek! Ha vissza akarjátok szerezni azokat a területeket, amelyeket rég elvesztettetek, próbáljátok csak meg! De jól jegyezzétek meg: egyetlen dologban sem fogtok előrejutni. Mindössze annyit fogtok elérni, hogy elveszítitek azt a keveset is, amitek még van.

A császár tenyerébe temette az arcát.

– Tudod, mit jelent ez, Loukas? A nagyvezír eddig a barátunk volt. Számos alkalommal akadályozott meg háborút köztünk és a török birodalom között. Ez a levél, Loukas…

– A baj az, hogy ezek valójában a szultán szavai – vette át a szót Phrantzes. – És azért éppen Halillal íratta meg, mert tisztában van vele, hogy a nagyvezír a barátunk. Ez egyértelmű üzenet. Nincs többé barátunk a szultáni udvarban. Halil keze meg lesz kötve mostantól. Ez a levél azt is jelenti, hogy Mohamed meg fogja akadályozni, hogy a nagyvezír az érdekünkben szólaljon fel a dívánban.

– És még valami mást is jelent – tette hozzá fásultan a császár. – Azt, hogy az ostoba leveleddel okot adtunk arra, hogy Mohamed megszegje a békeszerződést.

– Nem hiszem, hogy olyan súlyos következményekkel számolhatunk – hebegte Notaras. – Az ifjú szultán sorra kötötte meg a békeszerződéseit velünk, Velencével, a magyarokkal, a ródoszi lovagokkal, az oláh vajdákkal, Raguza városával, Híosz uraival…

– Talán te is értesültél róla – vágott közbe emelt hangon Konstantin –, hogy Mohamed elképesztően hatékony hadmozdulatokkal verte le az újabb karamán felkelést Anatóliában.

– Hallottam róla, igen…

– Ez lenne a te gyengekezű, háborútól viszolygó új szultánod?

– Nem volt más választása, mint leverni a felkelést, uram.

– Persze, de talán arról is értesültél, milyen gyorsan cselekedett, és milyen könyörtelenül megtorolta a lázadást… Ez nem vall gyenge kézre.

– Szerencséje volt…

– Nem, Loukas, ez nem szerencse kérdése. Ibrahim emír ezúttal nem egyedül lázadt fel az ottomán uralom ellen. A Kermiáni emírek leszármazottai mind felsorakoztak a seregében: Ajdín, Germidzsan, Menthese ifjú hercegei, válogatott csapataikkal együtt!

– Mohamed szultán személyesen sietett Kis-Ázsiába, és Dracul-oğlu, valamint Iszhák pasa segítségével könyörtelenül behódolásra késztette a felkelőket – tette hozzá Phrantzes. – Mindez élesen ellentmond annak, amit te feltételezel az új szultán katonai képességeiről és elszántságáról.

A megadux a fejét csóválta és szemmel láthatólag kezdte elveszíteni türelmét.

– Engem hibáztattok? A szultán megbékél majd. Én legalább megpróbáltam tenni valamit! Ha nem fizetnek többet Orhan féken tartásáért, akkor nem fizetnek többet! A helyzetünk akkor sem változik…

– Eltekintve attól, hogy remek okot szolgáltattunk nekik, hogy felrúgják a békeszerződést.

– Ehhez nincs szükségük semmiféle indokra vagy okra. Bármikor megtehetik. Éppen ezért kellett volna feleséget szerezned őfelségének, kedves Phrantzes! Ha eredménnyel jártál volna Szerbiában, máris könnyebb lenne a helyzetünk!

A titkár arcán fanyar mosoly terült szét.

– Tévedsz, uram. Mint hazatérve kémeinktől megtudtam, a szerb despota is szerződést kötött a szultánnal. A hátunk mögött. Visszakapott két kisebb tartományt a Sztruma folyó felső folyásánál, Toplicát és Dubočicát. Cserébe Brankovics ezerötszáz lovassal segíti a szultán seregét bárki ellen, és ezerötszáz arany adót fizet neki évente…

– Ezek szerint már a szerbek sem bíznak abban, hogy túléljük – jegyezte meg epésen Notaras, de rögvest meg is bánta a hangjában lappangó gunyoros tónust. – Úgy értem, felség, Mara Brankovics mégiscsak nemet mondott az ajánlatodra…

Konstantin kelletlen pillantást vetett rá.

– Nem maradt mozgásterünk, Loukas. Ezért nem engedhetjük meg magunknak az olyasfajta könnyelműségeket, mint amilyen a te nyomorult leveled volt.

A megadux hosszan, gyanakodva méregette császárát. Vajon leváltják hivatalából ezért a hibáért? Számíthat bármiféle retorzióra? De aztán csak legyintett. A Notaras-ház anyagi támogatása nélkül a császár végképp mozgásképtelenné válna. A kincstár napi kiadásait már csupán ez az egyetlen forrás táplálta. Adók alig folytak be a birodalom szánalmas maradékából, de Bizánc leggazdagabb embere szívesen nyitotta meg pénzes zsákjait a Város életben tartása érdekében.

A megadux úgyis, mint a nem létező konstantinápolyi flotta admirálisa, biztonságban érezhette magát; de mivel Loukas Notaras nem csak kalmár volt, bizonyos mértékig államférfiúnak is tartotta magát, ajánlatosabbnak látta valamiféle gesztust gyakorolni az elkövetett hiba miatt.

– Bocsánatot kérek, felség – hajtotta le a fejét. – Belátom, hogy hibáztam. Mentségemre legyen mondva, jót akartam…

Konstantin szomorúan nézett az ablak felé. Odakünn tündöklő, kora nyári napfény festette aranyszínűre a Hagia Szophia-székesegyház kupoláját.

– Bocsánatkérő levelet írok a nagyvezírnek. Azzal fogom indokolni a korábbi levelet, hogy túlzottan felzaklatott fivéreim marakodása.

– Ami igaz is – jegyezte meg Phrantzes.

– Olyannyira igaz, hogy azonnal futárt küldesz Demetrioshoz és Thómashoz Moreába. Császári parancsom, hogy késedelem nélkül szüntessenek be minden harci cselekményt! Üzenem a fivéreimnek, hogy amelyikük még egyszer török katonai segítségért folyamodik, azt a Hippodromban fogom felnégyeltetni a nép szórakoztatására. Elegem van a civakodásaikból! Parancsolom, hogy haladéktalanul cseréljék el birtokaikat; ami eddig Demetriosé volt, legyen ezentúl Thómasé, és fordítva. Lássák, egyetlen szavamba kerül, és minden hódításuk, harácsolásuk a másikat gyarapítja.

A titkár egyetértőn bólogatott.

– Remélem, engedelmeskedni fognak, felség.

Ezt Konstantin is csak remélni merte.

– A pápa küldött már választ?

– Még nem, felség. De úgy számítom, néhány héten belül megérkezik Őszentsége levele. Bizonyosan ragaszkodni fognak az egyházi unió nyilvános kihirdetéséhez.

– Magam is úgy gondolom. Ennek meg kell lennie…

Loukas Notaras arca elsötétült.

– De felség…

– Egy szót se! Ennek meg kell lennie!

– De a hitünk…

– Keresztények vagyunk. Először, és mindenekfelett keresztények… És a városunkat iszlám hordák fenyegetik, Loukas…

– Inkább látok török turbánt, semmint a pápa tiaráját vagy a katolikus püspökjei süvegjét, uram…

A császár döbbenten nézett rá.

– Megvesztél?

– A hitünk, uram…

– A hitünk? Hát nem érted, hogy sokkal több forog kockán, mint a hitünk?

– A hitünk nélkül a város semmit sem ér, felség. A hitünk nélkül Konstantinápoly csak értéktelen kőrakás. Ezt a várost a Szent Szűz oltalma mentette meg az elmúlt századok alatt. Ha most lemondunk a hitünkről, ugyan mi marad nekünk?

– Az életünk? – kérdezte némi gúnnyal a hangjában Phrantzes.

A megadux megvetően nézett rá.

– Az életünk… Igen, Georgios. Az életünk. De miféle élet az?

– A várost meg kell mentenünk – zárta le a vitát Konstantin. – És én meg is fogom menteni, Loukas… Mindenáron…

A megadux fejet hajtott.

– Értem, felség. Tudod jól, hogy nem vagyok híve az uniónak. De ha úgy akarod, hogy legyen meg, aminek meg kell lennie, rám számíthatsz.

– Ezt akartam hallani. Hány harcosunk van?

– Talán kétezer.

– Többre lesz szükség. Ettől fogva – mutatott a császár a nagyvezír levelére – éjjel és nappal a török támadásra kell készülnünk. Mohamed bizonyosan már javában dolgozik a tervein, hogy Isten városát birtokba vegye. Georgios! Mostantól leveleket írsz.

– Kinek, uram?

– A nyugati udvaroknak. Hunyadinak. A pápának. Intézd el, hogy a szinaxis[5] hivatalos üzenetben kérje Őszentségét egyetemes zsinat összehívására Konstantinápolyba. Azt szeretném, ha minél több katolikus bíboros sereglene ide.

– Én jobban örülnék, ha csak a megígért seregeket küldenék maguk helyett – mormogta Notaras, de a titkár ügyet sem vetett rá.

– A szinaxis ekképp fog cselekedni, uram.

– Katonákra csakugyan szükség van. Írj a velencei dózsénak, hogy toborozni fogunk a köztársaság hellén birtokain, szívélyesen kérem őt, hogy adja meg ehhez nagylelkű hozzájárulását. Krétán kezdünk toborozni. Íjászokra és falakat védő zsoldosokra van szükségünk…

– Meglesz, uram!

Konstantin kihúzta magát.

– Nem adjuk fel. Értitek? Minden tudásunkra szükség lesz, hogy úrrá lehessünk a vészen, de akkor sem adjuk fel!

Notaras a császárra mosolygott.

– No és miből fizetjük majd a Kréta szigetén toborzott íjászokat, felség?

– Valahonnan szerzünk pénzt addig…

– Honnan?

Konstantin elfordította tekintetét a megaduxról.

– Esetleg kölcsönözhetnél még egy kis pénzt te is a kincstárnak, kedves Loukas…

– Mennyire volna szükséged, uram?

– Nem tudom. Kérdezd Phrantzest.

– Legyen. Bár jelenleg nincs mozgósítható tőkém, azt hiszem, Ben Jahmuntól tudok egy kis hitelhez jutni, s azt örömest felajánlom a birodalom kincstára számára.

A császár fáradtan bólintott, aztán lehunyta a szemét.

E pillanatban jutott eszébe, hogy jószerivel el sem köszönt Irénétől. A fürdő… A hárfa hangja… A forró víz…

Bárcsak örökre bezárkózhatnának oda kettesben…

Léptek zaja.

Kinyitotta szemét; Phrantzes épp kiviharzott a tanácsteremből, hogy megírja a szükséges leveleket, de a megadux még mindig ott állt mozdulatlanul, és nyájas arckifejezéssel őt vizslatta.

– Mit akarsz, Loukas?

– Csupán… arra gondoltam – sóhajtotta a nagyúr –, hogy tudnék egy megoldást a soha véget nem érő feleségkeresési gyötrelmeidre.

Konstantin kábán bámult rá.

– Miféle megoldást?

– Nos, volna egy kézenfekvő lehetőség. A lányom. Anna…

A császár nem értette.

– Mi van vele?

– Feleségül vehetnéd…

– A lányodat?

– Miért ne? Olyan hozományt adnék hozzá, amilyenről nem is álmodhatsz, uram. Kiterjedt kereskedelmi kapcsolatokkal bírok Velencében, Genovában, Rómában… Amint azt tudod, a török udvarban is vannak jó barátaim.

– A leveled óta csak voltak.

– Majd meglátjuk, felség! Majd meglátjuk! Valljuk be, jelen pillanatban nincs olyan itáliai herceg, sem balkáni fejedelem, aki hajlandó lenne hozzád adni a lányát. Miért nem oldjuk meg egymás közt a bajainkat, uram?

Konstantin nagy levegőt vett. Annyira fáradtnak érezte magát, hogy hirtelenjében felelni sem tudott a felvetésre.

– Loukas… Térjünk erre vissza később. Most nem alkalmas… Most nem tudok gondolkodni…

Notaras fejet hajtott és széles mosollyal meghajolt.

– Csak szólj, hogy mikor, uram. Én itt leszek…

– Menj! Phrantzes megpróbálja valahogy elsimítani ezt a levélügyet. Remélem, okultál belőle…

– Mi sem természetesebb, felség… De talán feleslegesen aggódunk. Lehet, hogy Mohamednek esze ágában sincs ellenünk fordulni.

Ezt Konstantin is csak remélni merte.

Miért ne?

Lehet, hogy a félbarbár anatóliai emíreket könnyűszerrel legyőzi, de Isten városa túlságosan kemény diónak bizonyulna az ifjú szultán számára. Legalábbis Konstantinápoly császára nagyon is ebben reménykedett.

[1] Május.

[2] Konstantinápoly hivatalos neve egészen a pusztulásig Nέα Ῥώμη – „Nea Rómé”, latinul Nova Roma – Új Róma volt.

[3] 1451.

[4] Orhan herceg: Konstantinápolyba menekült oszmán trónkövetelő, akit a bizánci császárok „tartalékban” tartva arra készítettek fel, hogy alkalomadtán zavart keltve az ellenséges sorok között valódi trónkövetelőként léphessen fel. Orhan „féken tartására” Murád szultán évente 300 ezer ezüst díjat fizetett, mondhatni, kényelme biztosítására. Ez a pénz valójában azt a célt szolgálta, hogy a trónörököst a görögök tartsák ott, és semmi esetre se engedjék visszatérni török területre. Notaras levele ennek megfelelően nyílt fenyegetést jelentett, hiszen egyértelműen arra utalt, hogy Konstantin Orhan elengedésével elszabadítja a trónharcok pusztító szellemét a törökök között.

[5] Szinaxis: A szinódus ezen a néven folytatja tevékenységét addig, amíg nem a konstantinápolyi pátriárka vezeti a munkáját, Georgios pátriárka ugyanis elhagyta a várost az unió ellenzőinek nyomására.