Pálmai-Lantos Éva

Borneó gyöngyei

Copyright © Pálmai-Lantos Éva, 2024

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Szerkesztette

KENYÓ ILDIKÓ

ISBN 978-963-452-869-2

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

ELSŐ FEJEZET
A család az család

1.

Úgy éreztem, szárnyalok. Szélsebesen tekertem az Olof Palme sétányon, és élveztem a meleg szeptemberi menetszelet. Ez a biciklizés lényege: a szabadság és az érzés, hogy a saját izmaim repítenek előre.

Budapestet nem lehet megunni. Más arcát mutatja a reggeli elinduláskor és mást délután, amikor hazafelé veszem az irányt. Éjjel pedig megint egészen másmilyen: amikor a sötétbe forduló aszfaltutak üresek, és az út menti lámpák fénygömbjei úgy kísérnek, mintha egy ékszeres dobozban élnék.

Szeptember elseje volt, péntek. Mivel életem javát a különféle iskolapadokban ülve töltöttem, nekem mindig szeptember elseje jelentette az új évet. Juhééé, megint elkezdődik valami, vessük bele magunkat! Ez a juhéérzés kísért végig ezen a délelőttön az Olof Palme sétány után a Városliget gyerekzsivajjal és kutyákkal teli útjain át a turistáktól zsúfolt Hősök tere mentén egészen addig, amíg az Andrássy útra fordulva el nem értem a Kodály köröndig, ahol egy fehér, bozontos kutya ugrott elém, és hirtelen megállásra kényszerített. Az első-hátsó fékem sztereóban sikoltott, és épphogy le tudtam tenni a lábam a földre.

– Felhő! Mit csinálsz? – csattant fel egy hang.

A kutya a füle botját sem mozgatta a számonkérésre, helyette odadugta a fekete orrát a kezemhez, és megnyalta.

– Ne haragudj! Általában jól viselkedik – szabadkozott a gazdája, odasietve hozzánk. Huszonéves srác volt, totál zavarban.

– Semmi baj – nyugtattam meg, és beletúrtam a kutya puha, fehér bundájába. – Nagyon találó név a Felhő.

– Tetszel neki. Általában bizalmatlanabb, de jól kiszúrja az egyenes embereket.

Elnevettem magam.

– Hát, köszönöm a bókot, Felhő!

Megvakartam az állat füle tövét, majd visszaültem a nyeregbe.

– Bocs még egyszer! – mondta a srác.

– Ó! Egy ilyen édes pamacs csak jobb kedvre derít – mosolyogtam rá, és meglódultam.

Úgy éreztem, ez az én napom lesz. Ma kezdődik az életem következő szakasza, átléptem a karrierem startvonalát: megcsináltam, harmincévesen megkaptam az ELTE-n a vágyott tanári állást!

Az Oktogon után rágurultam a kijelölt kerékpárútra. Egyre többen sétáltak a járdán, és a kávézók teraszáról felszálló illatok elnyomták az autók kipufogójából áradó bűzt. Összefutott a nyál a számban. Annyira vártam és akartam az első napomat egyetemi oktatóként, hogy még reggelizni is elfelejtettem. A lelkesedés hajtott, nem a koffein. Elhessegettem a gondolatot, hogy csupán határozott idejű szerződéssel vettek fel, mintegy a megelőlegezett bizalom jeleként. Elsőéveseknek fogok kulturális antropológiát tanítani, és más kultúrák megismerésének az alapjait, mégpedig azzal a feltétellel, hogy egy éven belül megszerzem a doktori címet. És meg is fogom, mert erről álmodom, amióta megnéztem a Törzs című dokumentumsorozatot. Abban egy volt amerikai haditengerész a világ különféle törzsi kultúráit keresi fel, hogy egy ideig úgy éljen, vadásszon, étkezzen, mint ők. Ettől a vágyamtól az én – mondjuk úgy – földhözragadt családom sem tántoríthatott el, akik értetlenül álltak a távoli kultúrák iránti megszállottságom előtt.

Ábrándozásomból hirtelen arra eszméltem, hogy egy autó lökhárítója ütődik a jobb térdemnek.

– Hülye picsa! Mit tekersz ész nélkül?! – üvöltött rám a sofőr. Egy mellékutcából hajtott ki, és láthatóan meg akarta előzni a megállóból kikanyarodó buszt. A tűzpiros BMW kabrióban bömbölt a zene. My English teacher wanted to flunk me in junior high… Eminem osztotta az észt.

– Hogy mi? – álltam meg egy méterrel odébb. Fél kézzel a lámpa felé intettem. – Nem tűnt fel, hogy piros?

– Sárga volt – szólt vissza a férfi, ahogy kipattant a kocsijából, látva, hogy már valóban pirosan világít a jelzőlámpa.

– És akkor nem kell körülnézni? – kérdeztem vissza.

– Ezt én is kérdezhetném. Ha egy karcolás is lett a kocsimon a roncs járgányod miatt – nézte meg az autóját –, a csinos nadrágot is leperelem rólad!

Olyan tekintettel mért végig, amelytől szinte meztelennek éreztem magam. Felhorgadt az igazságérzetem. Lenézte a biciklimet és engem is.

– Felőlem próbálkozhatsz – vontam vállat, és a kocsira pillantottam. – De lehet, hogy a végén én perelem el a kocsid. Nem mintha kéne. Ez a szín már rúzsban is ciki.

Láttam, hogy a pasas még jobban felhúzza magát.

– Nem fogok beijedni egy fenyegetőző bigétől – indult meg felém agresszíven, de nem hátráltam.

– Még szerencse, hogy nem vagyok félelmetes.

Az eddig az Operát csodáló turisták időközben körénk gyűltek, és a vitát hallgatták. Láttam, hogy páran fényképeznek a mobiljukkal. Katasztrófaturizmus. Ha most balhé lesz, este benne leszek a hírekben.

Hi, my name is… Huh, my name is… – szólt a rádióból. Lássuk, mekkora a BMW-s arca!

– Ki látta, mi történt? – fordultam a fotózók felé. – Elmondanák a rendőröknek is?

A zsaruk említésére a férfi nyugtalan lett.

– Nem kellenek ide zsaruk – szólt közbe, amikor látta, hogy páran bólogatnak. Közben a lámpa zöldre váltott, és a piros sportkocsi mögött csinos kis sor formálódott.

– Akkor beérem egy bocsánatkéréssel – mondtam nagyvonalúan, és mosolyogva néztem, ahogy hátat fordít, és beül a kormány mögé.

Hi, my name is… Huh, my name is…

Ahogy kihajtott mellettem a kereszteződésből, letekerte a zenét, és kiszólt:

– Nehogy azt hidd, befostam tőled!

– Nem – bólintottam jóváhagyólag. – De a turisták veszélyesek. Nézd csak, annál a mosolygós japán párnál egy, sőt két katana is megbújhat…

Gázt adott, és elhajtott.

Mire beértem az egyetemre, nagyjából megnyugodtam. Lelakatoltam a biciklim a tárolónál, és beléptem az ELTE lágymányosi campusára. Mivel még nem kezdődött el a tanítás, az északi tömb olyan volt, akár egy szellemváros. A folyosó kongott az ürességtől. Ahogy beléptem, a portás meglepetten nézett fel rám.

– Jó napot! Segíthetek?

– Szakályi Veronika vagyok, a kulturális antropológia tanszék oktatója. – Még mindig elöntött a büszkeség, ha hangosan kimondtam. A portás végigmért, és beletörődően bólintott. – Elvileg van itt nekem letéve néhány doboz – tettem hozzá.

Ötvenes, kicsit molett férfi volt. A széke karfáján megtámaszkodott, kelletlenül felállt, és körbefordult. Négy nagy kartondoboz a portásfülke sarkában volt feltornyozva, rajtuk a nevemmel.

– Viheti – morogta a portás, és kinyitotta az ajtót. Nem úgy nézett ki, mint akinek szándékában áll segíteni. Pedig valahogy mindet fel kellett juttatnom a második emeletre.

– Esetleg kettőt elhozna a liftig? – villantottam rá a legelbűvölőbb mosolyom, amely általában működött. Azt mondják, a fényesen sima, olajbarna bőröm és a két csillogó fekete szemem hatással van a férfiakra. A portásnál mégis hatástalannak tűntek. A férfi morgott valamit, ami beleegyezés, de káromkodás is lehetett, végül megragadott két dobozt, és intett, hogy a többi az én gondom.

Három percembe telt eltologatni őket a fényes, frissen feltakarított kőlapokon a liftig. Eltöprengtem, vajon tényleg szükséges volt-e minden témába vágó könyvemet behozni a szobámba. Végül az összes doboz bekerült a liftbe, a portás pedig szó nélkül visszament a fülkéjébe.

Ahogy a felvonó lassan emelkedni kezdett, a kétségeim elszálltak, és újra csak büszkeséget éreztem. Itt vagyok, és hamarosan…

A lift egy döccenéssel megállt. Két emelet között.

Semmi nem lesz hamarosan, döbbentem rá. Micsoda első nap!, gondoltam magamban, ahogy megnyomtam a vészjelzőt. És tulajdonképp még csak el sem kezdődött…

2.

Nagyon elégedett voltam magammal. Az új irodámban felraktam az utolsó könyvet is a polcra a többi mellé, szépen, szabályosan, ahogy elterveztem. Nyugtalanítania kellett volna, hogy a fa kissé meghajlott a súlyuk alatt, de valójában cseppet sem zavart, ahogy az sem, hogy az irodám csupán egy szekrénynél alig nagyobb lyuk, és a megpakolt könyvespolc mellett csak oldalazva lehet eljutni az asztalomig.

Még egyszer elégedetten végigpillantottam a polcon, aztán leültem a kopott görgős székbe, amely hangos nyikorgással adta jelét a nemtetszésének. A kezembe vettem a jegyzetfüzetem. Egy üres lap tetejére felírtam a legfontosabb teendőket: 1. új széket szerezni; 2. naptárt venni… És tollakat is, állapítottam meg magamban, amikor a papíron vonal helyett egy kék paca jelent meg.

– Jó napot! Szakályi tanárnőt keresem – szólalt meg egy kellemes bariton a hátam mögött. Annyira lekötött a berendezkedés, hogy az ajtót elfelejtettem becsukni. Megpördültem a székkel, és úgy éreztem magam, mint akit csínytevésen kaptak. Szerencsére nem az egyik leendő hallgatóm lepett meg, hanem a gyerekkori barátom, Roland ácsorgott az ajtófélfának támaszkodva.

– Szia! Mi az, ide már bárkit beengednek? – kérdeztem széles mosollyal.

– Hát, a portásoknál a doktor X. Y. bemutatkozás általában segít – nevette el magát Roland. – De ezt rövidesen te is megtapasztalhatod.

Nehéz volt elképzelni, hogy a morcos portást bármilyen doktorátus emlegetése lenyűgözi, de Rolandnak jogászként olyan fellépése volt, hogy valószínűleg eszébe sem jutott kérdésekkel nyaggatni.

– Nem jössz be? – kérdeztem észbe kapva. – Persze nem mintha lenne hová leülni – néztem körbe a zsúfolt kis barlangomban. – És még két nyavalyás bögrém vagy instant kávém sincs.

Roland óvatosan lépett előre kettőt, mint aki attól fél, hogy a polcok bármikor rászakadhatnak, és lazán az asztalra támaszkodott. Vékony, fémkeretes szemüveg mögül csillogó szürke szemmel figyelt engem.

– Azért jöttél, hogy ellenőrizd, itt vagyok, és boldogulok? – vontam fel a szemöldököm.

– Dehogyis! – rázta meg a fejét. – Az fel sem merült, hogy nem boldogulsz, csak gondoltam, jól jöhet két erős kar a pakoláshoz, vagy ilyesmi.

– Hát, mint látod, már megoldottam – intettem a roskadozó könyvespolc felé. – Bár a karom még mindig sajog.

– Ha szólsz vagy megvársz, akár segíthettem volna – ráncolta a homlokát rosszallóan Roland.

Két évvel volt idősebb nálam, ezért néha feljogosítva érezte magát arra, hogy atyáskodjon felettem.

– Ha szólsz, hogy jössz, akár meg is várhattalak volna… – mondtam.

– Nem úgy ismerlek, mint aki vár, ha feladatai vannak.

A játékos kötekedés jó ideje a beszélgetéseink szerves részét képezte. Rengeteg időt töltöttünk együtt, és néha azt éreztem, olvasunk egymás gondolataiban.

– Egyébként a legrosszabb része nem ez volt…

Röviden beszámoltam a reggelről és az autós-macsós esetről.

– De jól vagy? – kérdezte Roland, úgy méregetve, mint aki nyílt törést vagy vérző sebet keres.

– Szerencsére igen. Csak a szája volt nagy, de attól nem ijedek meg.

– Ajjaj, szegény pasas! – vigyorgott Roland.

– Nem engem kéne sajnálnod? Én voltam az áldozat – szegtem fel az állam, de a tekintetét látva nekem is nevetnem kellett.

– Te mint áldozat… Ne már!

– Azért, mert önálló, önmagamat megvédeni képes nő vagyok, belőlem is lehet áldozat… – Persze valóban nem szerettem, ha mások segítségére szorulok. – Egyébként az egészet egy beavatási szertartásnak éreztem. Annak meg kötelező nehéznek, fárasztónak vagy ijesztőnek lennie – tettem hozzá.

– Annak azért örülök, hogy nem egy késsel akartál oroszlánvadászatra menni, mint azoknál az afrikai törzseknél szokás, amikről meséltél – mormolta Roland. – Mondjuk akkor is inkább az oroszlánt féltettem volna. Mit szólnál hozzá, ha a zűrös délelőtt és a beavatási szertartás lezárásaként meginnánk egy kávét? Úgy festesz, mint akire ráfér – mért végig.

Rádöbbentem, hogy a reggeli kaland és a könyvpakolás után valószínűleg nem lehetek a legjobb formában. Hosszú fekete hajam hiába fogtam össze, néhány tincs kiszabadult, és a nyakamat csiklandozta. Tettem egy tétova kísérletet, hogy kulturáltabban nézzek ki, aztán már nyúltam is a táskám meg a telefonom után.

– Tudod, hogy egy kávéra sosem mondok nemet.

– Tudom – vigyorodott el Roland.

Ahogy becsuktam az ajtót, és elfordítottam a kulcsot a zárban, egy pillanatra elidőzött a tekintetem a névtáblámon. Szakályi Veronika oktató, Kulturális Antropológia Tanszék. Éreztem, hogy szétfeszít a büszkeség. Visszafogtam magam, hogy ne simogassam meg az egyszerű műanyag táblát, inkább megfordultam, és lendületes léptekkel követtem Rolandot. A lift helyett szokás szerint a lépcsőt választva kimentünk az északi tömbből a meleg őszi napsütésbe. Anélkül, hogy megbeszéltük volna, a Kockabüfé felé indultunk.

Átvágtunk az épület előtti kis parkon. Mivel még nem kezdődött el az őszi félév, csak néhány egyetemista lézengett ott. Elfoglaltam az egyik padot, amit kellemes félárnyékba vont egy hatalmas tölgyfa, Roland pedig eltűnt a nevéhez méltóan kocka formájú, apró épületben. Rövidesen visszatért, és lerakott elém egy nagy bögre tejeskávét.

– Pezsgőjük nincs, de sebaj, kávéval koccintunk! – jegyezte meg, ahogy a velem szemben lévő, kissé ingatag székre letelepedett, és felém emelte a bögrét. – Megvalósítottad az álmod, a tanszék legfiatalabb tanára vagy, le a kalappal!

Összekoccintottuk a két viharvert bögrét. Belekortyoltam a kávémba. Keserű volt, nyers és nem túl forró, az azonnali koffeinre éhes egyetemisták ízléséhez igazítva. Roland a saját bögréje fölül méregetett acélszürke szemével, ami miatt minden lány odáig volt érte már a gimiben is.

– Mi van? Tejbajszom lett? – kérdeztem zavartan.

– Semmi ilyesmi – rázta meg a fejét Roland. – Csak arra gondoltam, vajon tisztában vagy-e azzal, hogy furcsa bogár vagy. Más lányok a szőke hercegről meg esküvőről álmodoznak, te meg arról, hogy nem valami jó fizetésért keményen dolgozhatsz. Ja, és mások házasságát elemzed a doktoridban…

– Nem a házasságot elemzem, hanem a párválasztási és az esküvő előtti szokásokat a különböző kultúrákban – pontosítottam. Nem értettem, Roland miért hozta ezt most szóba, miért zavarja, hogy engem nem izgatnak az esküvők. – Az azért nem egészen egy női magazin különszáma…

– Ne kapd fel a vizet! – szakított félbe Roland, védekezően felemelve a kezét. – Tudod, hogy nálam jobban senki nem ismeri el a munkád! A legcéltudatosabb, leghatározottabb nő vagy, akivel valaha találkoztam, és biztosan nagy karrier áll előtted az egyetemen.

Megenyhülve bólintottam. Tizenhat éves korom óta tudtam, mit akarok, de azt is, hogy keményen meg kell dolgoznom érte. Heteket töltöttem a könyvtárban tanulással, utána éjszakákat otthon olvasással, és most, ahogy az irodám ajtaja melletti névtáblára gondoltam, teljesen biztos voltam benne, hogy megérte. Égtem a bizonyítási vágytól, hogy lássák, jogosan szavaztak bizalmat nekem, noha még nem doktoráltam. Annyira elmerültem ebben a gondolatban, hogy nem is érzékeltem, amint Roland tovább beszél hozzám.

– Bocs, elkalandoztam – vallottam be.

– Sejtettem abból, amikor olyan mosoly jelent meg az arcodon, mint a macskának, amikor kinyalta a tejfölösdobozt.

– Lökött vagy – vontam vállat. – De mit akartál még mondani?

Lehet, hogy tévedek, de Roland arcán egy pillanatra mintha a zavar jeleit érzékeltem volna.

– Ööö… csak azt, nem pusztán gratulálni jöttem az első napodhoz, és hogy gondoskodjak a megfelelő koffeinbeviteledről. Nem mintha bármi fontosabb lehetne ennél…

Épp a kávéba kortyoltam, úgyhogy csak intettem neki, hogy folytassa.

– Az van, hogy ma estére szervezek egy kisebb összejövetelt. Bocs, hogy ilyen későn szólok, de hirtelen jött az ötlet. Afféle szülinapi buli lesz. A szokásos társaság. Szerintem rád fér az ünneplés az első nap után.

– Szülinapi? – kérdeztem vissza kissé gyanakvóan, de Roland állta a tekintetem.

– Az – bólintott. – Tudod, emberek összejönnek, esznek-isznak, van torta meg ajándék is. Bár az utóbbi nem olyan fontos. A lényeg, hogy jól érezzük magunkat.

– Én nem akarok szülinapi bulit tartani.

– Nem is a tiédről beszéltem, Roni. A sajátomról.

– Ó, hogy az a…! Ne haragudj, annyira a kinevezésre koncentráltam… – sápadtam el.

Roland születésnapja mindig az egyetemi félév elejére esett. Akárcsak az enyém, legalábbis vehetjük úgy, mert két év és egy nap volt közöttünk. A születésnapunkat viszont általában ketten ünnepeltük egy lepukkant kiskocsmában, ahol hajnalig beszélgettünk, majd az egyikünk aktuális albérletébe menve kiettük a hűtőt. Sosem rendeztünk nagy összejövetelt. Mielőtt rákérdezhettem volna, ezúttal miért szervez bulit, Roland folytatta:

– A Római-parton, a Két Rombusz nevű helyen találkozunk héttől. Olyan tízen leszünk, semmi komoly, sütni való húst vagy zöldséget ér hozni.

– Egy szórakozóhelyre?

– Két rom busz – ejtette ki tagoltabban a hely nevét. – Kerthelyiség, padok, tábortűz és ital helyben, kaja nincs. Nem voltál még ott?

– Mindent értek – bólintottam. – Ott leszek, étellel és szúnyogriasztóval felfegyverkezve, és a… – Nem tudtam befejezni a mondatot, mert egy magas, fiatal szőke nő az asztalunktól pár lépésnyire elkiáltotta magát:

– Roland!

Roland odapillantott, intett, és ezzel a maga részéről letudta a köszönést. Visszafordult hozzám.

– Mit még? – kérdezte zavartan.

A szőkeség ennél kitartóbb volt, megállt mellettünk.

– Nem emlékszel rám? – kérdezte olyan hangon, amitől borsódzott a hátam. A csábítás iskolájában külön órát szentelnének ennek a hangszínnek. – Néhány évvel felettem jártál.

Roland felnézett rá.

– Megeshet.

– Micsoda véletlen, hogy itt futunk össze! Már eszembe jutott, hogy megkereslek. Szeretnék tanácsot kérni, hogy joggyakorlat után merre induljak.

– Most nem igazán alkalmas, épp beszélgetek valakivel.

– Adj egy telefonszámot! Később is jó lesz, megkereslek.

– Bocs, de…

– Hagyd, nekem úgyis mennem kell! Köszönöm a kávét! – álltam fel. – Találkozunk este!

Szándékosan nem néztem a lányra, de el tudtam képzelni a féltékeny pillantást, amit ezt hallva rám vetett. Nem volt kedvem egyértelművé tenni, hogy nem vagyok Roland barátnője.

– Roni! – szólt utánam Roland.

– Jó szórakozást! – intettem vissza gonoszul, és láttam, hogy a szőkeség leül a helyemre.

Ahogy visszafelé tartottam a szobámba, az járt a fejemben, hogy volt valami különös Roland viselkedésében. Aztán elhessegettem az érzést, és arra gondoltam, hogy süteményt kell szereznem estére. Ajándékot sosem adunk egymásnak, de nem állíthatok oda üres kézzel, ha már elfelejtettem a születésnapját.

3.

Úgy döntöttem, hogy mára befejezem a munkát. Még utoljára mindent eligazgattam az irodámban, majd gondosan kulcsra zártam az ajtót, és leléptem. A biciklitárolóból kitoltam a járgányomat, és nekiindultam a városnak, de a lakásom helyett Zugló felé vettem az irányt. Szeptemberhez képest a nap végére nagy lett a hőség, ami az aszfaltból is sugárzott, így nem siettem. Biztos voltam benne, hogy anyát még a cukrászdában találom, bár péntekenként korábban bezárt, elvileg azért, hogy pihenjen. Persze általában nem pihent, csak a Zárva táblát tette ki, és visszament a sütő mellé. Reménytelen volt, apával hosszas győzködéssel is csak ennyit tudtunk elérni.

A Napsugár cukrászda a Bosnyák tértől kétsaroknyira, kisebb-nagyobb kertes házak között bújt meg. A halványsárgára festett kétemeletes épület ránézésre semmiben sem különbözött a környék többi családi házától. A földszinti részben működött a cukrászda, és az emeleten volt a lakórész, de a süteményillat ott is mindig minden helyiséget átjárt. Senki sem gondolta volna, hogy egy családi vállalkozás – ahol anya a cukrász és az eladó, apa meg az üzleti részt intézi – egy ilyen helyen sikeres lehet. Ehhez képest a cukrászdának több mint húsz éve állandó forgalma volt, egyes vendégek a kezdetek óta visszajártak, pedig a sütemények is alig változtak.

A ház előtti zsebkendőnyi kertet nem vette körül kerítés. Középen két műanyag asztal állt székekkel körbevéve, felettük két kopott napernyő. Arrébb kis sárga műanyag csúszda kapott helyet, mellette apró rönkökkel körberakott homokozó és gyerekjátékok. A kert mindenkié, mondogatta anya, a vendégeké és a miénk is. Így, mivel itt nőttem fel, mindig volt körülöttem valaki, bár sosem tudhattam, ki barátkozik velem őszinte érdeklődésből, és ki vágyik csak egy kis édességre. Talán ezért nem kerültem közelebbi kapcsolatba senkivel. Egyébként is, nekem ott volt Roland.

Lelakatoltam a biciklimet, végigsétáltam a kavicsos ösvényen, és a Zárva táblát látva elégedetten bólintottam. Aztán megkerültem a házat, és beléptem a Magánterület feliratú ajtón.

– Szia, anya! – kiabáltam be, közben kibújtam a cipőmből.

Anya szokás szerint kötényben és lisztes kézzel bukkant elő a cukrászda konyhájából. Széles mosoly jelent meg az arcán, és a kézfejével hátrasimította a haját. Külsőre nem is lehettünk volna különbözőbbek. Anya a kék szemével és a még mindig búzaszőke hajával maga volt a nyár, szemben az én sötét, drámai színeimmel. Ráadásul nem is nőttem túl nagyra, plusz senki sem értette, ennyi süteménnyel körülvéve hogyan lehetek ennyire vékony és törékeny.

– Szia, kicsim! – puszilt meg anya két oldalról, vigyázva, hogy ne lisztezzen össze. – Nem számítottam rád. Mondtad, hogy jössz?

– Nem – vallottam be. – És igazság szerint önző érdekből jöttem – tettem hozzá, miközben a nyomába szegődtem, mert rögtön térült-fordult, és folytatta egy torta díszítését. A cukrászda konyhájában édes, fahéjas illat terjengett. – Egy születésnapi buliba vagyok hivatalos, és arra gondoltam, ha esetleg maradt sütemény, vinnék belőle.

– Ne viccelj! Nem fogok reggel készült maradékot adni!

Mindig csodáltam anya kifogyhatatlan energiáját. Tudtam, hogy kicsit letörte, hogy én sosem éreztem késztetést a sütés-főzésre. Pontosabban szólva egy tragédia voltam a konyhában, így egy idő után egyszerűen inkább kizavartak onnan. Azt hiszem, egy ideig reménytelen léhűtőnek könyveltek el, aztán a középiskolában, amikor rátaláltam a világ más kultúráira, eldőlt a sorsom. Utána már inkább azon aggódtak, hogy túl sokat tanulok, és közben elfelejtek élni.

– Kinek lesz a torta az utolsó pillanatban? – kérdezte anya felém fordulva, miután berakott egy tálca virágformára vágott barackkal és mandulaforgáccsal díszített minitortát a sütőbe.

– Rolandnak – vallottam be.

– Ó! – Kihallottam a hangjából a rosszallást, amiért az utolsó pillanatban szólok, de nem mondta ki. – Az ő kedvence a Fekete-erdő. Sok csokoládéval, de nem túl édesen. Azt hiszem, töltelék van is a hűtőben, csak egy piskótát kell sütnöm.

– Anya! Nem kell ennyire túltolni!

– Nem tolom túl. Ez csak figyelmesség.

Finoman elhessegetett, hogy odaférjen a szekrényhez.

– És hogy van? Mostanában ritkán látogat meg – kérdezte a szeme sarkából rám pillantva, és közben már mérte is a lisztet meg a cukrot egy edénybe.

Feladtam, nem úszom meg a témát.

– Jól van – feleltem. – Dolgozik, és… él. Meg azt mondta, ha túl gyakran járna ide, úgy meghízna, hogy egyszer beszorulna az ajtókeretbe, és úgy kellene húzni-vonni, mint Micimackót.

Anya elnevette magát.

– Na persze! Mindenesetre mondd meg neki, hogy hiányoljuk, gyakrabban eljöhetne veled.

Elengedtem a fülem mellett az utolsó tagmondatot. Pontosan tudtam, hogy amióta felnőttünk, anya arra gondolt, milyen szép pár lennénk. Úgy okoskodott, csak ki kell várnia, hogy erre mi is rájöjjünk. Mint egy giccses, romantikus filmben, a fiú és a lány együtt nő fel, aztán felcsendül valami romantikus dallam, egymásra néznek, és rádöbbennek, hogy mindig egymást szerették. Hát hogyne!

Azért, hogy eltereljem a figyelmem, levettem a gyűrűket a kezemről, és letettem a pult szélére.

– Mit segítsek? – kérdeztem. Bár tudtam, hogy nem leszek nagy segítség, nem nézhettem tétlenül, ahogy anya dolgozik.

– Semmit. És vedd vissza a gyűrűidet, mert a végén még belesütöm a tortába, és az ünnepelt félreérti! Egy óra alatt megleszek. Addig meséld el, milyen volt az első napod egyetemi tanárként! Ugye tudod, hogy mennyire büszkék vagyunk rád?

Melegség öntött el. Bármennyire is különböztünk, és időnként bármennyire is nehezükre esett megérteni engem, egész életemben biztosra vehettem, hogy legyen szó bármiről, apa és anya mellettem áll.

4.

Miután legalább egy órát töltöttem a ruhaválogatással, hét után húsz perccel szálltam le a buszról a Római-partnál. Az egyik kezemben a tortatartót egyensúlyoztam, a másik vállamat meg egy vászontáskányi zöldség és grillkolbász húzta. Bizonytalan léptekkel indultam el a Duna felé. A szúnyogokra gondolva alaposabban felöltöztem, mint azt az időjárás indokolta volna. A laza, kék vászonnadrág és a testem vonalát szorosan követő fehér blúz kiemelte a bőröm barnaságát, ugyanakkor nem hagyott túl nagy teret a vérszívóknak. Némi tétovázás után az elegáns magas sarkú helyett a kedvenc színes csíkos tornacipőmet húztam a lábamra, amitől az összhatás inkább laza lett, mint elegáns. És akkor már felvettem az imádott bohém, nagy, színes fagyöngyökből készült karkötőm is. Pár lépést téve a töredezett, kavicsos úton, gondolatban vállon veregettem magam, amiért a hiúságom helyett a gyakorlatiasságom győzött.

A parti sétányon a kellemes kora őszi estén hullámzott a tömeg, családok, andalgó szerelmespárok, kocogók és kutyasétáltatók foglalták el az egész partszakaszt. A víz tükörsima volt. A lemenő nap fénye a fák ágain átszűrődve aranyszínű mintát festett a vízre, amit néhol színes kajakok és kenuk törtek meg. Elvesztem a pillanat varázsában. Mindig imádtam a vizet: a látványát, a hangulatát, a természettel való harmóniáját.

– Ugye nem akarsz fürdeni? Mert akkor legalább a tortát tedd le előbb! – szólalt meg egy hang a hátam mögött. Roland két lépés távolságból vigyorogva méregetett, aztán odalépett, és kivette a kezemből a tortatartót. Aztán ő is elmerült a látványban.

– Te hogyhogy nem vagy bent a többiekkel? – kérdeztem végül, megtörve a meghitt pillanatot.

– Mindenki rengeteg kaját hozott, csak az olyan apróságokról feledkeztünk meg, mint a ketchup vagy a mustár. Kiugrottam a boltba.

– Az ünnepelt?

– Amikor megkaptam a Harminckét éves, beszéljen hozzá lassan és tagoltan feliratú pólót, úgy éreztem, jólesne egy kis friss levegő – vont vállat Roland.

Arcán az eltúlzott kétségbeesést látva nem is kellett bővebben magyarázkodnia. Mivel az édesanyját néhány héttel a tizenkettedik születésnapja előtt vesztette el, még kevésbé volt ilyenkor ünneplős hangulatban. Nem is értettem, honnan jött, hogy most bulit szervezzen, de gyanítottam, hogy az új barátnője, Andi keze van a dologban.

– Menjünk! – löktem finoman oldalba. – Így legalább lehetek a hős, aki visszaviszi a szökevény ünnepeltet.

– És a mustárt meg a ketchupot.

– Persze, azok fontosabbak!

Aznap este rengetegen választották a Két Rombuszt. Ahogy beléptem a szórakozóhely területére, megcsapta az orromat a grillezett hús, a fokhagymás langalló és valami pörköltféle illata. Roland nyomában átvágtam a hely nevét adó két romos busz között. Az ünneplő társaság az egyik hátsó grillezőt foglalta el a kert végében, ahol a kerítést fák és sűrű bokrok szegélyezték. A hosszú sörasztalon már egy hétre elegendő pékáru, zöldség és grillhús hevert, és a faágakról lógó lampionok különleges hangulatot teremtettek. Roland azonnal a grillezőhöz sietett, a kezébe vette a húsfogót, és már pakolta az alapanyagokat a fémrácsra.

– Te ülj csak le! Azt hiszem, a társaság javát már ismered – szólt vissza a válla felett.

Hatan-heten ültek az asztal körül, látásból mindegyiküket ismertem. Noha Roland a születésnapját nem ünnepelte, örömmel és rendszeresen szervezett bográcsozásokat és sütögetéseket Budapest legkülönbözőbb közparkjaiban. Az évek során megismertem a legtöbb barátját, de szívesebben lógtam vele inkább kettesben. Miután üdvözöltem mindenkit, és kipakoltam a magammal hozott zöldségeket és húsokat a többi közé, lezuttyantam a padra. Egy Tibor nevű srác, azt hiszem, régi egyetemi barát, felpattant, térült-fordult, majd a kezembe nyomott egy műanyag poharat.

– Vettünk pár üveg bort, szolgáld ki magad! A kaja, hát, annak még kell egy kis idő, de bízzunk a szakácsban!

A szemem sarkából Rolandra pillantottam, aki a grillnél a húsfogót lóbálva magyarázott valamit egy negyvenes nőnek, a parázstól kipirult az arca, és a haja kócosan az égnek meredt, ahogy néha beletúrt.

– Rozé jó lesz? – ült le mellém egy idősebb férfi, miközben felemelte az üveget, hogy töltsön nekem a borból. A nevét nem tudtam, de párszor találkoztunk, és arra emlékeztem, hogy kosarazni szokott Rolanddal.

– Az jó lesz. Várj! – szóltam rá gyorsan. – Száraz vagy édes?

Elvigyorodott.

– A bor legyen száraz, a nő meg édes – dobta le a giccsbombát, láthatóan nagy megelégedéssel.

Nem reagáltam, odatoltam a poharam.

– Nagyon csinos vagy. – Úgy tűnt, nem most kezdte az italozást. – Kavarsz valakivel? Tudom, hogy mindig össze voltatok nőve Rolanddal, de tudod, most, hogy leléptetett…

Éreztem, hogy elpirulok, de leginkább a haragtól. Ezek szerint azt hiszik, hogy Roland ejtett, lecserélt valaki másra?

– Kész szerencse, hogy nem mindenki gondolkozik ilyen egybitesen. Mond neked az a szó valamit, hogy barátság?

– Mindenki tudja, hogy ilyen nincs, valaki úgyis dugni akar.

– Hát itt két valaki nem akart.

– Márk, csússz arrébb kicsit! – Egy rövid hajú, szemüveges nő sietett a megmentésemre. Úgy emlékeztem, Eszter a neve, és Roland kollégája volt az ügyvédi irodában.

A férfi nem szimpatizálhatott vele, mert inkább felállt, és a poharát megragadva átült az asztal másik végébe.

– Ne is törődj vele! – mosolygott rám a megmentőm, és leült. – Márk simán csak egy gyökér! Ráadásul ha iszik pár pohárral, minden nővel kikezd. – Közelebb hajolt. – Fogalmam sincs, Roland miért hívta meg. Túl jó annak a srácnak a szíve. Sok mindenkinek jut benne hely.

– Ebben egyetértünk.

Koccintottunk, és kortyoltunk egyet a borból.

– Roland mondta, hogy ma kezdtél az egyetemen. Gratulálok! – nézett rám bátorítóan.

Jólesett, hogy Roland eldicsekedett ezzel a munkahelyén.

– Köszönöm!

– Azt mondta, antropológus vagy, és hogy esküvői…

– Ne már, hogy munkáról akartok beszélni! – szólt közbe Márk az asztal túloldaláról tettetett felháborodással. – Ez egy születésnapi buli, semmi munka! Van egy hagyományunk. A születésnap alkalmából mindenkinek el kell mesélnie valami személyes vagy vicces történetet az ünnepeltről. Kezdhetnéd te, Vera!

– Roni!

– Mi?

– Nem Vera, hanem Roni. Szólítsatok Roninak. A Verára nem hallgatok. A Veronikára sem nagyon.

– Roni és Roli? – mosolygott rám Eszter.

– Van ilyen – vontam vállat. – Nem mi találtuk ki.

– És nem vicces! – szólt közbe Roland.

– Jól van – dörmögte Márk. – Szóval kezdhetnéd te, Roni! Régebb óta és jobban ismered, mint bármelyikünk. Biztos van egy csomó sztorid. – A megjegyzést követő kacsintás világossá tette, hogy milyen jellegű történetekre gondol.

Hirtelen minden szem rám szegeződött.

– Jézusom! – nyögtem ki. Zavaromban töltöttem magamnak még egy kis bort, közben kétségbeesetten kutattam az emlékeim között. Annyi történetem volt Rolanddal, hogy számba sem tudtam venni. Nyolcévesen költözött a szüleivel a szomszéd házba, és amikor az édesanyja négy évvel később elhunyt, anya kimondatlanul is a fiává fogadta. Még a családi nyaralásokra is velünk tartott. Együtt csináltunk mindent. Na jó, majdnem mindent.

– Hát, kezdjük azzal, hogy amikor először találkoztunk, épp kutyaszart evett. A homokozóban, a műanyag lapáttal tömte a szájába…

– Ilyet mindenki csinált – szakítottak félbe nevetve. – Valami igazán személyeset mondj!

– Személyeset? Hát nem is tudom. Amikor tizenhat évesek voltunk, egyszer… – kezdtem, de inkább elharaptam a mondat végét, mert láttam, hogy Roland felénk fordul, és a szája sarka megrándul. Aztán már azt is tudtam, miért. Andi, akivel Roland mostanában találkozgatott, megjelent az asztalnál, és lerakott még egy üveg bort. Virágmintás, könnyű anyagú nyári ruhát viselt, hosszú, szőke haját lazán összefogta. Mindig olyan visszafogott, kifinomult és elegáns volt. Talán épp ez vonzotta Rolandot. Én viszont nem tudtam megbarátkozni vele. Andi köszönésképpen mosolyogva biccentett nekem. Aztán odalépett Rolandhoz, átölelte, és súgott valamit a fülébe, mintha csak maguk lennének.

– Igen, tizenhat, és…? – nógattak közben az asztal körül, és várakozóan néztek rám.

– Á, semmi! – visszakoztam. – Igazából nem érdekes. – Nem tudok Rolandról semmi személyeset. Sosem csinál semmi érdekeset, tudjátok, milyenek a jogászok… – tettem hozzá vállat vonva.

– Hű, de képmutató vagy! – jegyezte meg Márk a szemét forgatva, amitől még ellenszenvesebb lett, de Roland hálásan mosolygott rám Andi mellől.

Szerencsére Tibor szégyenkezés nélkül és viccesen mesélt az egyetemi évek őrültségeiről, a többiekre pedig átragadt a hangulat, és jópofa sztorik tömkelege került elő. Miközben a történeteket hallgattam, megállapítottam magamban, hogy senki sem tudott újat mondani. Vagy lehet, hogy én ismerem túl régóta Rolandot?

Kicsivel később az ünnepelt kijelentette, hogy a vacsora elkészült, ideje enni. A különböző fűszerezésű kolbászok és pácolt húsok mellett vagy tízféle zöldség sült a grillen. Az evés jó ideig lekötött mindenkit.

Amikor már csak az üres, zsíros papírtányérok maradtak az asztalon, elővettem a tortát a dobozból. Mosolygó arc formába rendeztem rajta a gyertyákat, meggyújtottam, és letettem Roland elé.

– Boooldog, boooldog, boooldog születésnapot… – kezdtem bele a dalba, és rögtön mindenki becsatlakozott. Inkább volt üvöltés, mint dallamos éneklés, de Roland hangos ujjongás közepette elfújta a gyertyákat, és amikor találkozott a tekintetünk, azt tátogta: Köszönöm. A társaság unszolására felvágta a tortát.

Félrehúzódva figyeltem, hogy milyen ügyesen és magabiztosan csinálja. Biztos anyától leste el. Aztán jó házigazdaként mindenkinek a kezébe adott egy tányért. Mindenkihez volt egy kedves szava is. Csodáltam, amiért ilyen jól boldogult az emberek társaságában. Mindig azt gondoltam, ha ő nincs, az én társasági életem nulla lenne, mert nem vagyok jó a bájcsevegésben. Nem tudok könnyen ismerkedni, megnyílni, kötetlenül beszélgetni az emberekkel.

Roland ekkor a kezembe adta az utolsó előtti papírtányért. Miközben a társaság újra hangos beszélgetésbe bonyolódott, leültünk egymás mellé az asztalnál lévő padra, a vállunk bizalmasan összeért, éreztem a bőrén a grillezés enyhén füstös illatát.

Roland a műanyag villával a szájába tömte a tortaszelet felét.

– Hű, ez még a szokásosnál is finomabb és krémesebb!

– Biztos azért, mert bár anya csinálta, én mértem a tésztájához a lisztet.

– Betti néni egy zseni! Mindig azt mondta, a szeretet a legfontosabb hozzávaló – jegyezte meg Roland. – Ebbe biztos nagyon sok jutott!

Elengedtem a fülem mellett a megjegyzést, amit valóban több százszor hallottam, és én is ettem egy falatot. A torta valóban finomabb volt, mint általában. Ahogy ott ültem, és néztem, amint Roland a boldogságtól kipirulva falja fel a tortaszeletet, nagy boldogságot éreztem. Ha a világ kifordul a négy sarkából, mi ketten akkor is ott leszünk egymásnak.

Roland észrevehette, hogy őt nézem, mert rám pillantott, és kérdően felvonta a szemöldökét.

Csak legyintettem egyet. Nem kenyerünk az érzelgősködés. Roland felállt, a hátizsákjához lépett, és elővett egy becsomagolt, szalaggal átkötött, kisebb könyv méretű dobozt. Minden túlzott udvariaskodás nélkül felém nyújtotta.

– Hoztam neked valamit. Tudom, hogy nem ünnepled a születésnapod, de úgy voltam vele, hogy a harminc mégis különleges alkalom. Csak otthon bontsd ki, és isten éltessen!

– Ha valami erotikus vagy mondjuk egy röhejes póló, megfojtalak – válaszoltam, hogy leplezzem a zavaromat. Roland pontosan tudta, hogy nem érdekel a születésnapom, és még kevésbé várok ajándékot.

Jobb híján elvettem a csomagocskát, és mielőtt még bárki észrevehette volna, becsúsztattam a táskámba az asztal alatt.

– Köszönöm, de nem kellett volna. Tényleg.

– Tudom. De fontos vagy nekem, hugi.

Ez a szó általában melegséggel öntött el, most viszont gombóc nőtt tőle a torkomban. Nem tudtam szabadulni attól, amit a mai egyetemi találkozásunk óta éreztem: valami nincs rendben. Roland csak a nagyon különleges pillanatokban szólított huginak.

– Már délután is akartam veled beszélni, amikor kettesben voltunk, de aztán…

– Jött az a nő – fejeztem be helyette a mondatot. – Egy újabb rajongó?

Roland ezúttal nem volt olyan hangulatban, hogy az állandóan körülötte lebzselő csajokról beszélgessünk. Kicsit arrébb terelt a társaságtól az egyik padhoz, ahol még az előző buli színes lufijai táncoltak a madzagok végén.

Egy pillanatig csak ült mellettem, aztán nagy levegőt vett, és kibökte:

– Apa leszek. Andi gyereket vár, és amikor megtudtam, megkértem a kezét. Még szupertitkos. Te vagy az első, akinek elmondom.

Roland arcát fürkésztem, hátha leolvashatok róla valami mást is. Nem tudom, mire számítottam. Hogy ez egy szülinapi tréfa? Egy rossz vicc? A tekintete mégsem erről árulkodott. Nem, ez nem vicc. Elakadt a lélegzetem. Úgy éreztem magam, mint akit nyakon öntöttek egy vödör vízzel.

Rolandnak és Andinak gyereke lesz. Összeházasodnak.

– Hát, köszi – nyögtem ki.

Ő is feszélyezve érezte magát.

– Mit köszönsz?

– Hogy… hogy először nekem mondtad el. Szóval… Ez csodálatos, mármint tényleg, de nagyon komoly dolog, biztosak vagytok…?

A másodperc töredékéig mintha mondani akart volna valamit, de Eszter megállt mellettünk.

– Hát itt vagytok! Azt mondták, hívjam oda a szülinapost, hogy koccinthassunk.

Mintha sűrű, fojtogató köd telepedett volna rám. Nagy nehezen talpra kecmeregtem, elvettem a pezsgőt, és meghallgattam a tréfás köszöntéseket. Engedelmesen koccintottam is, de közben az agyam csak azon járt, hogy Roland megnősül, és apa lesz.

Amint feltűnés nélkül megtehettem, arra hivatkozva, hogy a mosdóba kell mennem, kimentettem magam. A női vécé előtt sorban állva igyekeztem nem összeesni. Szédültem, bár nem értettem, miért. Ilyen sokat ittam volna? Mert biztosan nem a hír taglózott le. Nem ettől remegett a lábam. Roland és én csak barátok vagyunk, fogadott testvérek, sosem néztünk úgy egymásra. Ez nem jelent semmit.

Csakhogy egy gyerek mindent megváltoztat, makacskodott egy kis hang a fejemben.

Mire sorra kerültem, sikerült visszanyelnem a könnyeimet. A csapnál aztán megmostam hideg vízzel az arcom, hogy észnél legyek. Mi van velem? Nem olyan vagyok, aki szíre-szóra sírva fakad!

Amikor visszamentem, Andi a társaságtól félrehúzódva állt, még mindig az első pohárral a kezében. Most már láttam, hogy nem valami koktél, hanem mentás limonádé van benne.

– Gratulálok! – álltam meg mellette. – Roland elmondta.

Andi a haja tövéig pirult.

– Gondoltam, hogy el fogja – jegyezte meg zavartan. – Annyira boldogok vagyunk, még szinte fel sem fogtam. – Átható kék szemével egyenesen a szemembe nézett. – Ugye tudod, hogy ettől ugyanolyan fontos leszel neki? Közel állsz hozzá, mintha a testvére lennél, bármit megtenne érted.

– Én is érte, vagyis most már értetek – válaszoltam. Andi arckifejezése mintha megkönnyebbülést tükrözött volna, de mielőtt folytathattam volna, Roland bukkant elő a semmiből.

– Jaj! Miről beszélgettek itt ti ketten, mint az összeesküvők? – kérdezte tréfásan, ám kihallottam a hangjából a nyugtalanságot. Kerülte a tekintetemet.

– Semmi különös – válaszolta Andi felragyogó mosollyal, miközben Roland védelmezően átölelte.

Összeszorult a gyomrom, mintha a belsőmet kitöltő üresség növekedésnek indult és azzal fenyegetett volna, hogy elnyel.

– Hozok magamnak valami innivalót. Ti is kértek? – kérdeztem.

Roland és Andi egyszerre intett nemet a fejével, mire a bárként működő lakókocsi felé indultam. Egy ideig még magamon éreztem Roland tekintetét. A pultnál sokan álltak sorba italért, és mire sorra kerültem, világossá vált számomra, hogy képtelen vagyok visszamenni. Inkább a Duna-part felé indultam, és az italom társaságában leültem egy kidőlt fatörzsre. Aztán arra eszméltem, hogy kövér könnycseppek gördülnek végig az arcomon.

5.

Arra ébredtem, hogy a nap besüt az ablakon a hálószobámba. Aztán ahogy a hátamra fordultam, a lüktető fejem emlékeztetett arra, hogy előző este többet ittam a kelleténél. Aztán meg arra, hogy miért. Roland és Andi. Esküvő. Gyerek. Ez csodálatos hír, és Andi jól mondta, ettől én nem leszek kevésbé fontos Roland számára. Akkor miért gondolok rá még mindig gyomorgörccsel? Miért nem tudok őszintén örülni a boldogságuknak? Felültem az ágyon, és igyekeztem végiggondolni a helyzetet. Mi zavar? Anyáékhoz hasonlóan talán én is úgy gondoltam magunkra, mint egy párra? Arra vagyok féltékeny, hogy Andival jár, vagy arra, hogy mással is szoros és bensőséges kapcsolata van, amit egy gyerek hamarosan még erősebbé tesz?

Persze nem tudtam megválaszolni a kérdést, így hát további felesleges agyalás helyett lerúgtam magamról a takarót, és kikászálódtam az ágyból. Mezítláb a konyha felé vettem az irányt, hogy némi koffeinnel legalább a fejfájásomat enyhítsem.

Hálát adtam az égnek, hogy az egyetemi állásom lehetővé tette, hogy egyedül lakjak, és ne függjek senkitől. A lakás tágas volt, praktikus, világos. Persze nem saját, csak albérlet, de büszke voltam arra, hogy – ahogy az egyetemet is munka mellett csináltam végig – erre is saját erőből teremtem elő a pénzt, hogy nem szorulok anyáék segítségére.

A konyhát a nappalitól csak egy széles pult választotta el. Bár a konyhámat mindennel felszereltem, mivel a sütés-főzésben nem igazán jeleskedtem, a legtöbb eszközhöz még csak hozzá sem nyúltam. Valójában rendszeresen csak a Nespressót használtam. Most is alátettem a kedvenc színes, kacskaringós mintákkal díszített bögrémet, és benyomtam a gombot. Miközben a gép berregve életre kelt, töltöttem egy pohár vizet, a felét rögtön meg is ittam, majd a maradékkal nekiálltam megöntözni az ablakba kitett növényeket. A széles, hosszú párkányt igazi dzsungel borította. Volt itt minden. A fűszernövényeket az illatukért tartottam. A zöldellő cserjefélék többségéről, amelyek a magültető kísérleteimből származtak, azt sem tudtam, micsoda. Mire végiglocsoltam mindent, lefőtt a kávé. Öntöttem bele egy jókora adagot, felhúztam tejjel, és visszamásztam az ágyamba. A második korty kávé után a telefonomért nyúltam, hogy figyelemelterelésként megnézzem a híreket. Meglepetésemre három szöveges üzenet várt Rolandtól.

Eltűntél tegnap. Minden oké? Hívj!

Hol a fenében vagy?

Átmegyek.

Mielőtt válaszolhattam volna, megszólalt a csengő. Fél kézzel magamra rángattam az otthoni melegítőmet, és az ajtó felé indultam.

– Rosszabb vagy, mint egy igazi báty… Ne aggódj, nem tűntem el! – kezdtem köszönés nélkül, amint résnyire nyitottam az ajtót.

– Neked is jó reggelt! – Bár nem mondta, azért kihallottam Roland hangjából, hogy megkönnyebbült, amiért épségben lát. – Miért nem veszed fel azt a rohadt telefont?

– Mondjuk, mert aludtam? – förmedtem rá. Végigmértem a borostás arcát és a táskás szemét. – Ahogy elnézlek, rád is rád fért volna.

– Szó nélkül eltűntél tegnap este. Baromira aggódtam.

– Nos, amint látod, nem raboltak el, és jól vagyok.

– Felszedtél valami pasit, azért léptél le csak úgy? – lesett be Roland az ajtórésen.

Késztetést éreztem, hogy rácsapjam az ajtót – részben magáért a feltételezésért, részben felháborodásomban. Mégis honnan veszi a bátorságot, hogy számonkérjen?! Ezért nem mutattam be neki egy pasit sem szívesen. Mindig mindenkibe belekötött.

Roland érzékelte a dühömet, két lépést hátrált, és idegesen a hajába túrt.

– Értem. Talán kicsit eltúloztam a dolgot, de tudod, hogy… Aggódtam, főleg, mivel úgy léptél le, hogy ezt otthagytad. – Felém nyújtotta a vászontáskámat, amit valóban a padon felejtettem előző este. Elvettem a zöldségek és a grillhúsok nélkül szinte súlytalan szütyőt.

Rolandnak nem ez volt az első túlkapása. Gyakran csinálta ezt, az aggódó báty szerepében néha az agyamra ment, de ha jobban belegondoltam, tudtam, hogy tényleg féltett. Elpárolgott a haragom.

– Köszi. Bejössz? – kérdeztem megenyhülve. – Főzök neked egy kávét.

Amikor mindketten a konyhaasztalhoz ültünk, ránk telepedett a csend. Ez máskor otthonos volt, de most kínosnak hatott.

– Én… sajnálom a tegnapot – kezdtem. – Felkészületlenül ért a hír. Nem tudtam, hogy a kapcsolatotok ilyen komoly. Sosem beszéltél róla.

– Mert ha szóba hozom Andit, felkapod a vizet, és folyton ironizálsz.

– Én nem is…

– Disney-hercegnőnek nevezted.

– Az bók.

– Aztán mama kicsi tündérkéjének.

– Az cuki volt, nem?

– Azzal a hangsúllyal?

Jobbnak láttam letagadni.

– Ki emlékszik már a hangsúlyokra?

– Na persze! Engem nem tudsz átverni. – Roland áthajolt az asztalon, és megfogta a kezem. A tenyere meleg volt, és nyirkos, amitől megborzongtam. – Ismerlek, Roni. Tudom, hogy nem kedveled Andit, de akkor is neked akartam először elújságolni a hírt. Veled akartam elsőként megosztani. Mit gondolsz? – nézett várakozóan a szemembe.

Mit gondolok? Hogy őt és engem több köt össze, mintha valóban édestestvérek lennénk. És ha valaki, én tudom, hogy ez a legfontosabb. Hátradőltem a széken, de a tekintetemet az asztallapra szegeztem. Megszámoltam az összes csomót a fában.

– Figyi! Ne haragudj, ha tegnap… nem… szóval, ha nem látszottam lelkesnek – nyögtem ki végül, és félrenéztem. – Nagyon örülök a boldogságotoknak, és biztos vagyok benne, hogy csodálatos apa leszel. Meg néha zsarnokoskodó és mindent túlaggódó, de a gyereked szerencsés, hogy ott leszel neki.

Tessék! Kimondtam, és a java részét komolyan is gondoltam.

– Ez nagyon jólesik – bólintott Roland. – Mármint ha tényleg így gondolod, mert azt szeretném, ha te lennél a kisfiú vagy kislány keresztanyja.

Olyan hirtelen kaptam hátra a fejem, hogy a lendülettől majdnem hátradőltem a székkel.

– Hogy mije?

– A keresztanyja. Tudod, víz alá tartod, a gyerek üvölt, ilyesmi. De a lényeg, hogy így te is családtag leszel.

Annyira meghatódtam, hogy könnybe lábadt a szemem.

– Szívesen!

– Komolyan?

Most tűnt csak fel, Roland mennyire mereven ül.

– Igen. Leszek a keresztanyja, megtiszteltetés.

– Értem. Akkor ezt megbeszéltük. Ha más nincs, akkor én megyek is…

Mire érdemben válaszolhattam volna, már be is csukódott mögötte az ajtó, én meg magamra maradtam. Roland maga mondta, hogy fontos vagyok nekik, és felkértek keresztanyának. Akkor mégis miért érzem úgy, hogy nem vagyunk teljesen őszinték egymással?

Nem akartam ezen töprengeni, így figyelemelterelésképp elmosogattam a két kávésbögrét. Épp azon voltam, hogy a vászontáskát visszategyem a helyére, amikor feltűnt, hogy valami lapul benne. A tegnap este eseményei után Roland ajándékáról teljesen el is feledkeztem. Elővettem, és zavartan forgattam a kezemben. Szépen becsomagolt, kisebb méretű csomag volt egy hatalmas piros masnival a közepén. A gyomrom görcsbe rándult, de a kíváncsiságom utat tört magának. Elhelyezkedtem a kanapén a színes párnák és takarók között, kioldottam a szalagot, és elkezdtem lehámozni a csomagolópapírt. A sok réteg alatt egy boríték lapult. Már nyúltam a telefonért, hogy felhívjam Rolandot, és megkérdezzem, biztos nekem szánta-e, amikor észrevettem, hogy egy kártya is van a csomagolásban. Roland határozott, szálkás betűivel ez állt rajta:

Boldog születésnapot! Szerintem érdekesnek fogod találni. ☺ ☺ ♥

A rossz előérzetem ellenére kinyitottam a borítékot, és elővettem a benne található fehér lapot.

A DNS-alapú családfakutatás a világ több mint kétezer régiójának adataival veti össze a mintát, hogy jobban megismerhesse a családját és származását…

Nem kellett tovább olvasnom. Úgy éreztem, mindjárt felrobbanok. Mégis hogy képzelte ezt? Nem csoda, hogy olyan zavarban volt, sőt valójában elmenekült!

Roland pontosan tudja, mennyire nem érdekelt az, hogy örökbe fogadtak. Nem szívesen beszéltem róla senkinek, de csak azért, mert a többség vagy hebegett-habogott, amikor megtudta, mondván, nem is látszik rajtam, mintha ez valami billog lenne, amit az ember a homlokán visel, vagy csak szimplán sajnálkozott. Egyikből sem kértem. Nem az életadó anyám nevelt fel, de van családom. Nagybácsikáim és nagynénéim. Sőt születésnapom, még ha úgy is döntöttem, hogy nem ünneplem. Nem kell nekem holmi teszt, hogy megmutassa, vér szerinti rokonságban állok valakivel, akit sosem láttam, nem is érdeklem, csak van pár közös pont a DNS-ünkben! Eszem ágában sincs megnézni bármiféle honlapot, és megcsinálni valami ostoba tesztet, ami egyébként is jó eséllyel kamu vagy megbízhatatlan.

Minél jobban belegondoltam, mit adott nekem Roland, annál dühösebb lettem. Már értettem, miért mondta, hogy csak itthon bontsam ki. Tisztában volt vele, hogy ha akkor karnyújtásnyira van, jó eséllyel kitekerem a nyakát.

Már nyúltam a telefonért, hogy felhívjam, és rázúdítsam a haragom, amikor a készülék megrezdült a kezemben.

– Igen? – szóltam bele ingerülten, mielőtt a hívó neve megjelent volna.

– Felébresztettelek? Ne haragudj! – hallottam anya bocsánatkérő hangját. – Meg sem fordult a fejemben, hogy netán még alszol, és…

– Semmi baj, anya, nem aludtam – szakítottam félbe. – És persze, ott leszek ebédre, nem mernék elkésni… El is kezdtem készülődni, csak… – tettem hozzá a nappali falán lógó órára pillantva.

Már majdnem dél volt.

– Szóval most keltél, még fel sem öltöztél, és az utolsó pillanatban fogsz beesni – szakította félbe anya a magyarázkodásomat.

Hallgattam. Azt mondják, a hallgatás beleegyezés.

– Ne késs sokat! Várunk, drágám! – Azzal bontotta a hívást.

Van egy édesanyám, aki mindenkinél jobban ismer, egy apám, akiről tudom, hogy bármit megtenne értem, és egy bosszantó – na jó, időnként bosszantó – öcsém. Lehet, hogy Roland jót akart, de ő tudhatná a legjobban, hogy nincs szükségem semmiféle DNS-tesztre. Anélkül is tudom, hová tartozom.

Fogtam a tőle kapott borítékot, és bedobtam a tévéállvány fiókjainak egyikébe, a jó pár éves húsvéti csokinyulak és a soha ki nem bontott bonbonok közé. Ott pont jó helyen lesz. Amúgy is sietek. Egy kétperces zuhany után gyorsan magamra kaptam pár könnyű ruhadarabot.

A buszon aztán próbáltam megfogalmazni Rolandnak egy haragos üzenetet, de végül valamennyire lecsillapodtam, és csak annyit írtam:

Ennyire nem ismersz?

Reméltem, hogy érti majd.

6.

Félórás késéssel értem anyáék házához. Kettesével szedve a lépcsőfokokat egyenesen az emeletre siettem. A fenti lakásrészt utólag építették a házhoz, amikor örökbe fogadtak, és egy gyerekkel már szűknek bizonyult a cukrászda mögötti szoba-konyha. Az otthonosság és a kényelem volt az elsődleges szempont, na meg a hatalmas, egybenyitott konyha és nappali, ahol összegyűlhetett az egész család.

Mint minden ünnepinek nevezett alkalommal, apa most is kihúzta az ebédlőasztalt, hogy körbeülhessük, anya pedig felterítette a kedvenc damasztabroszát, és kitette a kék virágmintás porcelánedényeket. A lakást átjárta a sült hús és a csokoládé illata.

– Nyilván az utolsó pillanatban jöttél, hogy ne kelljen segítened! – szólalt meg a hátam mögött az ajtóban egy rosszalló hang.

– Mindenkinek jobb így, és ezt szerintem te is tudod, öcskös – fordultam meg mosolyogva.

Zalán öcsém tizenkét évvel volt fiatalabb nálam. Akkor született, amikor anya és apa már teljesen letett arról, hogy természetes úton gyermekük legyen. Magas volt, és vékony, igazi nyakigláb kamasz fiú. Szőke haját és kék szemét egyértelműen anyától örökölte. Sután megölelt, aztán visszamenekült a konyhába.

– Hát megjöttél? – került elő a hangomra apa a dolgozószobájából. A gyűrött ingből és a rajta lévő foltokból arra következtettem, hogy szokás szerint ő főzött. Szorosan átölelt, majd adott két puszit. Kisgyerekként mindig tettettem a rémületet, amikor a bozontos szakálla az arcomhoz ért, most viszont nagyon jólesett belefeledkezni az ölelésébe.

– Minden rendben van? – kérdezte fürkészően, mintha csak a vesémbe látna.

– Persze, csak fáradt vagyok. Hosszú volt a hét.

– Nehogy azt mondd, hogy haza akarsz költözni! Nem kapod vissza a szobádat! – kotyogott közbe Zalán, aki az evőeszközöket rakta szét az asztalon. Mindig lenyűgözőnek találtam, hogy milyen otthonosan mozog a konyhában.

– Hogy veled kelljen laknom? Attól nem kell félned, az teljesen ki van zárva – böktem oldalba, majd elvettem a késeket, és elhelyeztem őket az asztalon. A rendszeres szópárbajok és a korkülönbség ellenére nagyon jó volt a kapcsolatunk. Talán épp azért, mert a legkevésbé sem hasonlítottunk egymásra, és sosem versengtünk a másikkal. Legfeljebb az utolsó szelet sütiért. No nem mintha egy cukrászdában tartani kellett volna attól, hogy nem jut másik.

– Egyébként is, nem mész lassan egyetemre? Mondjuk egy jó messzi városba? – tettem hozzá. Láttam, hogy az öcsém valami frappáns válaszon töri a fejét.

– Ne a szátokat jártassátok! – lépett be anya az ajtón, amely mögött a lépcső a lenti cukrászműhelybe vezetett. Mindig olyan érzésem volt, hogy mindent hall, és a tarkóján is van szeme. Egy tálcával egyensúlyozott, és ahogy ránéztem, már tudtam is, miért van mindenütt csokoládéillat. A hatalmas torta egészét sötét étcsoki borította, a tetejét körben málnadarabok díszítették. Hiába mondtam, hogy nem szeretem a születésnapi felhajtást, sejthettem volna, hogy nem úszom meg.

Zalán azonnal ugrott, hogy segítsen, és gyakorlott mozdulatokkal csúsztatta a tálcát a konyhapultra.

Anya adott nekem két puszit, aztán térült-fordult, és már a konyharészből kiabált ki:

– Vera, fogj egy alátétet, Zalán, te meg hozd a levest! Üljünk asztalhoz! Lassan kihűl minden, és odavesznek az ízek!

– Anya, attól nem vesznek el az ízek, hogy a leves nem égeti le a számat – kontrázott Zalán. Fiatal volt még. Nem tudta, hogy felesleges ilyen köröket futnia.

Miután az aranyló húsleves az asztalon gőzölgött, mind a négyen elfoglaltuk a megszokott helyünket. Minden az évek óta megszokott rendben zajlott. Míg a levest kanalaztuk, anya a leglehetetlenebb vevőkről mesélt, akikkel az utóbbi hetekben találkozott. Olyan történetei voltak, hogy megértek volna egy könyvet is. Nem is rossz ötlet: egy sztorizós receptkönyv.

Igyekeztem felszabadultnak tűnni, de minden bizonnyal nem jártam sikerrel, mert láttam, hogy apa néha aggódó pillantást vet rám, majd összenéz anyával.

Amikor végeztünk a levessel, Zalán kérés nélkül összeszedte a tányérokat, és megindult velük a konyha felé.

– Egyébként nem megyek semmilyen messzi városba, mert nem megyek egyetemre – vetette oda, hátra sem pillantva.

– Hogy micsoda? – kaptam fel a fejem.

– Jól hallottad, nem tanulok tovább. – Zalán hangját jóformán elnyomta a csörömpölés, ahogy a tányérokat betette a mosogatóba. Mindig betartottuk a családi szabályt: ebéd után kivisszük a tányérokat, de nem kezdünk rögtön mosogatni és pakolni. Fontosabb, hogy együtt vagyunk az asztalnál, mint hogy ne legyen egy mosatlan edény sem.

– Ti tudtok erről? – fordultam apa és anya felé.

Apa válaszolt, mint mindig, ha kínos kérdés merült fel.

– Igen. Sokat beszélgettünk, és Zalán, nos, úgy látszik, anyja fia. Már most remek cukrász, a legnépszerűbb süteményeink azok, amiket ő talált ki.

Nem tudtam, mit mondjak. Zalán zavartan megállt mellettem, az arcán szégyenlős mosoly jelent meg.

– Nem mindenki olyan zseni, mint te, nővérkém. De nyugodj meg, azért leérettségizem. Aztán beszállok a családi vállalkozásba, közben elvégzem a cukrászképzést. Csak hogy legyen papírom.

Együtt fognak dolgozni, apa, anya és az öcsém. Családi vállalkozás. Újra ugyanaz az érzés kerített hatalmába, mint előző este, amikor Roland bejelentette, hogy apa lesz: kívülálló vagyok. Megpróbáltam gyorsan elhessegetni. Az egyetem helyett én is választhattam volna a tésztalapokat és krémeket, de nem akartam. Nincs jogom rosszul érezni magam, vagy Zalánt büntetni, amiért tehetséges ebben, és még élvezi is.

Átkaroltam a vállát.

– De ajánlom, hogy tényleg piszok jó legyél!

– Már megkóstolhattad, mire képes – szólt közbe anya. – Roland tortájához ő csinálta a krémet.

Eszembe jutott, hogy Roland azt mondta előző este, a süti még a szokásosnál is finomabb és krémesebb volt.

– Akkor jobb, ha tudod, hogy Roland odáig volt tőle. Azt mondta, a krém finomabb, mint valaha.

Láttam, hogy Zalán arca felragyog a szavaimra.

– És hogy sikerült a születésnap? – kérdezte apa. – Emlékszem, régen Roland ilyenkor mindig átjött, és…

– Apa, ne kezdd! – szakítottam félbe nevetve. – Már nem tizenhárom évesek vagyunk. És a szülinap jó volt, ettünk, ittunk, meg ott volt a torta, mint egy rendes születésnapon – fejeztem be sután. Nem éreztem helyesnek, hogy tudassam velük, Roland apa lesz. Majd elmondja ő, ha elérkezik a megfelelő pillanat. Meg ahhoz sem volt kedvem, hogy anya és apa nekem szegezzék a rengeteg kérdést, amin még csak gondolkozni sem akartam.

A második fogás felett ülve fél füllel hallottam, hogy a többiek főleg a közös ismerősökről és a süteményekről beszélgetnek, én elvétve csak egy-egy ahát vagy tényleget szúrtam közbe. Apa kérdése zökkentett ki.

– És kaptál valamit Rolandtól a születésnapodra?

Megmerevedtem. Fürkészően néztem rá.

– Sosem szoktuk megajándékozni egymást.

– De ő készült valamivel. – Apa és anya összepillantottak. – Legalábbis tervezte.

– Ti tudtatok róla?

– Igen – vallotta be bűnbánóan anya. – Felhívott pár hónapja, és megkérdezte, mit gondolok. Megbeszéltük apáddal, és azt válaszoltuk, hogy szerintünk jó ötlet.

– Hogy a fenébe lett volna jó ötlet?! – döbbentem meg. – Ti vagytok a szüleim, és tojok a génekre! Egyébként is, olvastam olyat, hogy valaki rémes dolgokat tud meg az ilyen tesztekből, és széthullik a családja.

– A legrémesebbet, miszerint a szüleid nem vér szerintiek, már úgyis tudod – mutatott rá Zalán. – Mi derülhetne még ki?

Igazat kellett adnom neki, de ettől csak még idegesebb lettem.

– Nem csak erről van szó. Nekem erre semmi szükségem. A családot nem a vér köti össze. Az a családom, ami mellettem van jóban-rosszban. Azok a családtagok, akik vigasztaltak az első szerelmi csalódáskor – néztem anyára –, és aki jól ellátta volna ezért a fiú baját – fordultam apa felé. – Nekem ezt jelenti a család, a többi… az csak biológia.

– Tudom, kicsim – szakított félbe anya. – És te mindig a mi kislányunk leszel. De jó ideje várjuk, hogy elkezdj kérdezősködni. Hogy többet akarj tudni az életet adó anyádról. Te viszont állandóan csak tanultál, úgy tűnt, ez cseppet sem érdekel… És mi… – Megint összepillantottak. Bevallom, kifejezetten zavart. – Szóval arra gondoltunk, hogy valójában a saját érzéseid elől menekülsz.

– Az fel sem merült bennetek, hogy tényleg nem érdekel? – néztem körbe.

Egyikük sem válaszolt. Anya és apa mindig teljesen őszintén beszélt arról, hogy csecsemőkoromban örökbe fogadtak. Így nőttem fel, ez volt a természetes. És eddig úgy gondoltam, anyáéknak is az a természetes, ezért nem is érdemes erre több szót vesztegetni.

Tévedtem.

– Szóval ezért rángattatok el tizenéves koromban azokra a gyűlésekre a többi örökbe fogadott gyerekkel? – értettem meg. – Pedig utáltam. Eszem ágában sem volt más örökbefogadottakkal barátkozni, úgy éreztem, nincs bennünk semmi közös. Mindegyikük arról beszélt, hogyan fogja megkeresni az igazi családját. Az agyamra mentek.

Jobban belegondolva ők néztek rám úgy, mint valami csodabogárra, mert nem ábrándoztam arról, hogy az anyám egy hercegnő, és egy napon majd visszajön értem, mint ahogy teszik azt sok örökbefogadott esetén. Mintha valami fogyatékosság lenne, hogy engem ez hidegen hagyott. Nekem annyi elég volt, hogy tudtam, csecsemőként vittek haza. Ott kezdődött az életem.

Apa és anya közelebb húzódott egymáshoz a székkel. Mindig büszke voltam arra, hogy míg mások szülei elváltak, az enyémek sok-sok év után is láthatóan boldogok. Most viszont úgy éreztem, összefognak ellenem.

Apa szólalt meg először:

– Először féltünk, hogy mi lesz, amikor elkezdesz a születésedről és a vér szerinti családodról kérdezni. Aztán már azért aggódtunk, hogy jó-e ez így, nem fosztunk-e meg valamitől. Pont téged, aki azért lettél antropológus, mert érdekelnek az emberek.

– Apa, meséltem már, hogy az antropológusok nem egyes emberekkel foglalkoznak.

– De nem akarod tudni, valójában hogyan kezdődött az életed? Attól félünk, valamit rosszul csináltunk…

– Az nem jutott eszetekbe, hogy ez egyszerűen nem rólatok szól? – pattantam fel. – Miért kell beleszólni? Nagyon is jól tudom, mit akarok. Miért hiszi azt mindenki, hogy jobban tudja nálam, mit érzek, vagy mit kéne éreznem, vagy… – A mondat végén már kiabáltam. – Honnan a fenéből veszitek, ti is meg Roland is, hogy foglalkozni akarok ezzel?!

– Mert a családod vagyunk, és úgy hisszük, ez a helyes – válaszolta apa halkan, a rá jellemző higgadtsággal. – Roland pedig ugyanúgy családtag.

Az utolsó mondatot hallva úgy éreztem, hogy szétfeszít az elmúlt huszonnégy óra összes visszafojtott feszültsége. A könnyek utat törtek maguknak, és felzokogtam. Hagytam, hogy anya magához húzzon, és addig simogassa a hajam, amíg kicsit meg nem nyugszom. Ahogy tette azt kislány koromban.

– Édesem! – kezdte. Hallottam a hangján, hogy az ő torkát is könnyek marják. – Mi mindig a legjobbat akarjuk neked. Ez persze nem feltétlenül a legkönnyebb is.

Elhúzódtam, és egy többé-kevésbé tiszta szalvétával megtöröltem az arcom.

– Tudom – bólintottam. Sokszor hallottam ezt tőlük.

Anya felállt, majd a hálószobájukból szó nélkül előhozott egy kisebb kartondobozt. Félretolta az üres tányért, és letette elém.

– Ebben van minden, amit tudunk a születésedről és az örökbefogadás előtti életedről. Harminc éve őrizgetem. Minden évben elhatároztam, hogy a születésnapodon odaadom, de úgy érzem, most tényleg eljött a pillanat.

Ránézésre semmi különös nem volt a dobozon. Egy egyszerű, sima kartondoboz. Egyetlen porszem sem volt rajta, csak anya szép szabályos betűivel a felirat: Roninak.

Ahhoz képest, hogy az életem története van benne, vagy legalábbis egy része, nem valami méretes darab. Mégis miért éreztem azt, hogy félek tőle?

– És ha nem akarom kibontani?

– Azt is lehet – jegyezte meg apa. – De innentől te döntöd el, hogy mihez kezdesz vele.

Egy pillanatra érintettem csak meg a dobozt, mintha attól tartanék, hogy megégetheti az ujjam. Kedvem lett volna egyszerűen csak lesöpörni az asztalról, de volt valami anya tekintetében, ami megállásra késztetett.

– Belenézek. És ennyi. Csak annyit teszek, hogy kinyitom, belekukkantok, és ha úgy gondolom, egy életre lezárom.

Apa egyetértőleg bólintott.

– Ugye tudjátok, hogy pont olyan idegesítőek vagytok, mint minden igazi szülő?! – jegyeztem meg.

– Akkor jól csináljuk – nevette el magát anya. Láthatóan megkönnyebbült.

– Vége a családi drámának? Hozhatom a tortát? – mondta ki a végszót Zalán, mire mindhárman egyszerre bólintottunk.

A kipukkadásig jóllakottan, gyalog indultam haza. Őszintén reméltem, hogy a félórás sétától minden a helyére kerül bennem. A doboztól a hátizsákom mázsás súlyként nyomta a vállamat. Megígértem, hogy kinyitom, de minden újabb lépéssel elbizonytalanodtam. Mit számít ez? Vagy anyának lenne igaza? Mostanáig tényleg azért nem akartam tudomást venni az örökbefogadásról, mert túl nehéz kérdéseket vetett volna fel?

Akárhogy is, a kiszabadult szellemeket nem tudtam visszatuszkolni a palackba. Nagyon úgy tűnt, hogy az eddigi életemet tartó falak repedeznek, és összedőléssel fenyegetnek.

Nem akartam alájuk szorulni.