Amy Hutton

ÜL, MARAD, SZERET!

Fordította: Pavlov Anna

A mű eredeti címe: Sit, Stay, Love

Copyright © Amy Hutton, 2023

Published by arrangement with Simon & Schuster (Australia) Pty Limited

Suite 19a, Level1, Building C, 450 Miller Street PO Box 448), Cammeray, NSW 2062

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

Magyar fordítás © Pavlov Anna, 2024

Minden jog fenntartva.

A műből részlet sem közölhető, reprodukálható

vagy továbbítható semmilyen formában

vagy módon – elektronikusan vagy mechanikusan,

beleértve a fénymásolást, a felvételt vagy bármilyen más

információtároló és -kereső rendszert – a jogtulajdonos

írásos engedélye nélkül.

ISBN 978-963-614-576-7 (papír)

ISBN 978-963-614-577-4 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Felelős szerkesztő: Barsi Nikoletta

Korrektor: Szilasi Éva

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Apunak

Első fejezet

Vasárnap. Nem lehetne legalább egy olyan vasárnap, amikor nem a porban fekszik, és kiscicákat keres?

– Biztos benne, hogy ott vannak? – kérdezte Sera hátrafordulva, amint a ház alatt csúszott-mászott. Elemlámpájának fénye visszaverődött a régi, festett fagerendákról.

– Biztos – felelte a nő. – Legalábbis azt hiszem.

Onnan, ahol Sera feküdt, csak a nő lábát lehetett látni, és a szexi pink körömlakkot a tökéletesen kipedikűrözött lábkörmein.

Sera felsóhajtott. Rám férne egy pedikűr. Bár mi értelme? Úgyis mindig csizmát hordok.

Hátat fordítva a ház alapját ellepő limlomhalomnak Sera félretolt egy pókhálót, és kommandós stílusban hason kúszott előre.

Az elemlámpája fényében meglátott valamit a félhomályban. Egy koromfekete, szőrös gombóc lapult a falhoz, szeme kikerekedve, háta felpúpozva.

Sera közelebb oldalazott, és lassan nyújtotta a kezét a rémült kiscica felé. A kiscica odakapott, majd mérgesen fújt. Milyen bátor, milyen harcos, kuncogott halkan Sera.

– Nyugi, nem bántalak – suttogta. Egy hirtelen mozdulattal a nyakszirtjénél megragadta a fújtató és sziszegő kis teremtményt. – Gyere, te kis kemény legény, nálam biztonságban leszel.

A karjába helyezte a kiscicát, visszadugta az elemlámpát a melltartójába, és visszafele kezdett kúszni a földön, a fenekét mutatva a nagyvilágnak.

– Egy megvan – mondta.

A kutyája, Buffy odaugrott hozzá, és megnyalta az arcát.

– Nee, Buff! – tolta félre a staffordshire terrier keveréket, majd nyögdécselve feltápászkodott, és a pink lábkörmű nő kezébe nyomta a kiscicát. – Megfogná egy pillanatra?

Buff nem hagyta abba az izgatott ugrándozást.

– Jól van a kutyája? – kérdezte a nő, és a magasba emelte a kiscicát, mint Rafiki Simbát az Oroszlánkirály nyitójelenetében.

Sera elhelyezte a hordozó ketrecet az árnyékos oldalon.

– Persze, minden rendben, szereti a kiscicákat.

A nő bólintott, majd vonakodva megmutatta az apróságot a farkát csóváló kutyának, aki végignyalta a kiscicát hatalmas, rózsaszínű nyelvével.

Sera megfogta az átázott kismacskát, és berakta a hordozóba. A kiscica hátrarohant, lekuporodott a piros skótkockás takaróra, és mérgesen fújt. Buffy lefeküdt a ketrec mellé, fejét a mancsára helyezte, farkával a terasz fapadlóját csapkodta.

– Mit gondol, van több is? – kérdezte a nő, és szemöldökét ráncolva nézett az izgatott kutyára.

– Ahol egy van, ott általában van több is.

Egy órával később koszosan, izzadtan, kezén egy döglött patkány ragacsos maradványával Sera megtalálta az összeset.

– Úgy tűnik, ennyi. Négy. Elviszem őket az állatorvoshoz, hogy megnézze őket, aztán visszajönnek ide a menhelyre, amíg készen nem állnak az örökbefogadásra.

– Nagyon szépen köszönöm – mondta a nő. – Hallottam, hogy nyávognak, de fogalmam se volt, mit csináljak.

– Én köszönöm, hogy szólt, és megkereste a Rose Menhelyet.

– Siri, hívd fel Tobyt!

– Tappancs állatklinika – harsogott Toby mély hangja Sera fülesébe.

– Szia, Herriot – köszöntötte Sera. Toby becenévéről Rose nagymama tehetett, aki teljesen odavolt a híres, brit állatorvosért, James Herriotért, és Serával együtt legalább tízszer nézték meg az életét elbeszélő régi tévésorozatot. Szombat délutánonként leültek a kanapéra, sütit ettek, és nézték a sorozatot, miközben hol sírtak, hol nevettek. Aztán Sera elolvasta az állatorvosról szóló könyveket is, és amikor pár éve új sorozat készült, megnézte azt is. Így született a Herriot becenév. A híres állatorvosnak különleges hely jutott Sera szívében. Akárcsak Tobynak.

– Képzeld! Van egy rakat pihe-puha gombócom. Rájuk néznél?

– Mikor máskor, mint vasárnap. Na és milyenek, kutya- vagy macskafélék?

– Négy macskaféle.

– És milyen messze vagy?

– Negyedóra múlva ott tudok lenni.

– Rendelek pizzát. Eszel velem?

Serának megkordult a gyomra. Késő délután volt már, sok idő telt el, amióta elfogyasztotta a reggeli teáját meg hozzá a kekszet. Ráadásul a keksz felét Buffy ette meg.

– Hát persze. A pizza szuper ötlet.

– Befűtök a rendelőben – mondta Toby. – Pizzát meg rendelünk akkor, amikor ideértél.

Sera nem is tudta, mihez kezdene Toby nélkül. Dr. Toby McManus állatorvos vette kezelésbe az összes állatot, amiket Sera megmentett, ráadásul ingyen, ami megmentette a Rose Menhelyet, az anyagi nehézségekkel küszködő állatmenhelyet, amit Sera üzemeltetett.

Amikor Rose nagymama meghalt, Serára hagyta szeretett telkét, ami Sydney északi strandjainál, Oxford Fallsban volt. Az ingatlanon egy föderációs stílusban épült bájos ház állt, előtte egy bozótosban végződő elkerített legelő terült el, és az egész terület csupán pár percre volt az óceántól. Az egész tulajdont valószínűleg csillagászati áron lehetett volna eladni, és az így kapott pénzből Sera utazgathatott volna, vagy legrosszabb esetben elkezdhette volna a kreatívírás-mesterképzést.

Ám a nagymama házában három vénséges macska lakott, és amíg életben voltak, Sera úgy érezte, kötelessége gondozni őket. Rose imádta a macskáit, még James Herriotnál is jobban, Sera pedig imádta Rose-t. Így aztán félretette eladási terveit, és inkább beköltözött.

Aztán egy szép nap, amikor futni volt a környéken, az út melletti bozótsoron észrevett egy tekergő vászonzsákot, és legnagyobb rémületére benne négy újszülött kiskutyát. Sera ott nyomban úgy döntött, hogy hazaviszi a kiskutyákat, és amikor azok egy kicsit nagyobbacskák lesznek, keres nekik olyan otthont és gazdát, amilyet megérdemelnek. Akkor Sera még nem tudta, hogy azok a kiskutyák teljességgel megváltoztatják az életét.

Aznap Toby volt a hozzá legközelebbi állatorvos, amiért Sera örökké hálás lesz, mert nélküle, a bátorítása és rendíthetetlen barátsága nélkül talán sosem lett volna bátorsága a nagymamája örökségéből, Rose földjén létrehozni egy állatmenhelyet.

Két évvel később a Rose Menhely egy kicsi, de annál lelkesebb menhellyé vált, amely elhagyott vagy elveszett kutyáknak, macskáknak, tengerimalacoknak és nyulaknak nyújtott átmeneti otthont. Ha egy állat segítségre szorult, Sera befogadta, és aztán talált neki egy szerető családot. Még egy alultáplált lovat és egy félbolond bárányt is elszállásolt egy istállóban a legelő távoli végében, és Toby segített mindkettő ellátásában. Toby gondját viselte minden kisebb-nagyobb teremtménynek, beleértve Serát is.

Buffy kiugrott a kocsiból, és vad farokcsóválás kíséretében Toby felé rohant.

– Szia, te kis büdös – mondta Toby, miközben lehajolt, és a kutya füle tövét vakargatta. – Eléggé kikerekedtél.

Sera kirángatta a kiscicákkal teli rácsos hordozót a kocsiból, és Toby kezébe nyomta.

– Buffy ugyan kerek, viszont csupa izom. – Toby rosszallóan hümmögött, amint bevitte a hordozót a rendelőjébe, és a vizsgálóasztalra helyezte. Bekukucskált a rémült kiscicákhoz, akik összebújtak, és nagy, kerek szemekkel néztek vissza rá. – Nincs anyukátok?

Sera nekitámaszkodott az íróasztalnak.

– Nem láttam az anyjukat, de azért hagytam kinn egy kis kaját, és a nő, akinek a háza alatt elbújtak a kiscicák, azt mondta, felhív, ha lát arra lődörögni egy felnőtt macskát.

– Szóval a ház alatt voltak? Akkor már értem… – Toby felhúzta a szemöldökét, és Sera pólója felé biccentett a fejével.

Sera lenézett a pólójára, és elfintorodott. Csupa por volt, és a döglött patkány maradványából a trikójára is jutott, nemcsak a kezére, ahogy gondolta.

– Pfuj, szerintem ez a döglött patkány trutymója rajtam.

Toby arcára kamu undor ült ki.

– Fú, de gusztustalan. Nincs kedved átmenni és megmosakodni? Addig megvizsgálom ezeket a kis méregzsákokat.

Toby rendelője a háza részét képezte. Sera rengeteg időt töltött itt. Szinte a második otthonává vált. Az előszobán át beiszkolt a fürdőszobába, közben vigyázott, hogy ne nagyon érjen hozzá semmihez. Amikor a tükörbe nézett, hátrahőkölt: rémesen festett. Vöröses haja izzadt homlokához tapadt, az álla sáros volt, és sárpöttyök keveredtek a szeplői közé is. Igazából ráférne egy alapos zuhany, de az, hogy meztelenre vetkőzzön Toby házában, olyan határvonal volt, amit nem igazán szeretett volna átlépni, jóllehet tudta, hogy semmi értelme (ezt Toby is elmondta neki nem is egy alkalommal).

Sera lehámozta magáról a koszos pólót, és berakta egy műanyag zacskóba, aztán megmosta az arcát és a nyakát, összefogta a haját lófarokba egy hajgumival, amit a zsebében talált, majd letörölte a farmerját egy törlőronggyal. Végül kölcsönzött egy keveset Toby dezodorjából meg egy „Tappancs állatklinika” feliratú pólót, ami ötször nagyobb volt a méreténél, és lógott filigrán alakján.

Újra belenézett a tükörbe. Továbbra is csapzott volt, de legalább tiszta. Szinte.

Visszaosont a rendelőbe, és mosolyogva nézte, ahogy Toby gügyög minden egyes cicának, akit megvizsgál. Tobyban megvolt minden, amiért a nők többsége megőrülne. Magas volt, karamellárnyalatú, világosbarna haja lágy, engedetlen fürtökben keretezte az arcát, tökéletes tejeskávé színű szeme pedig legtöbbször lágyságot sugárzott. Jóképű volt, mégpedig az a fajta, akit egyaránt megbámult férfi és nő, emellett okos, kedves és vicces, és mindennek a tetejébe szerette az állatokat. Sera sokszor ugratta Tobyt azzal, hogy a női ügyfelei, de olykor egy-két férfi is, szinte elolvadnak a jelenlétében.

Sera hagyta Tobyt dolgozni, és a hallban várakozott. Megkönnyebbülten sóhajtva huppant a kanapéra, és lehunyta a szemét. Tobyval sosem volt köztük több barátságnál. Legjobb barátok voltak. Már az első találkozáskor egymásra kattantak, és utána rengeteg időt töltöttek együtt, filmeket néztek, és csupa egészségtelen ételt ettek. Toby Sera bizalmasa és tanácsadója volt szinte mindenben: kezdve azzal, hogyan gondozzon egy vemhes nyuszit, egészen addig, hogy miként kommunikáljon az anyjával. Sera pedig mindig ott volt Tobynak: felvidította azokon a napokon, amikor a munka miatt lehangolt volt. Iszonyatosan szerette Tobyt, de nem úgy, és tudta, hogy Toby ugyanúgy érez iránta.

– Hali! – hallotta Sera, és lassan kinyitotta a szemét. – Fenn vagy?

Toby hátrasimította vizes haját. Látszott, hogy most jött ki a zuhanyból.

– Kicsit elszundítottam. – Sera oldalra fordította a fejét, és szemével követte Tobyt, ahogy átment a szobán. – Mi van a cicákkal? Ja, és elloptam egy pólódat.

– A cicák jól vannak. Ja, húsz dolcsi.

– Add hozzá a számlámhoz – mosolygott kajánul Sera. Csak a jóisten segíthetne, ha Toby egyszer benyújtaná a számlát, amin rajta lenne mindaz, amivel Sera tartozik. Valószínűleg nagyobb lenne az összeg, mint amennyit a lelke ér. – Mikortól kezdhetek gazdit keresni nekik?

– Szerintem olyan négy-öt hetesek, így már le lehet őket választani. Jövő héten elkezdem beoltani őket.

– Kösz, Herriot. Mi lenne velem nélküled?

– Pff – válaszolta Toby. – Kérsz valamit inni?

– Arról a házi löttyről beszélsz, amit egy kliensedtől kaptál?

– Aha.

– Akkor inkább nem kérek. Olyan, mint egy lórúgás, és még vezetnem kell. Plusz még meg kell írnom valamit holnapra. Jó lesz a víz.

Toby bólintott, és eltűnt a konyhában. Egyik kezében egy címke nélküli barna üveggel, a másikban egy pohár vízzel tért vissza. Átnyújtotta Serának a poharat. – Annak a temetkezési helynek kell írnod valamit?

Sera írt mindenkinek, aki csak megbízta. Amikor az állatmenhely létrehozásába vágta a fejszéjét, hamar megtanulta, hogy ne legyen finnyás, miután ráeszmélt, hogy a kevéske örökölt pénzét gyorsan felemésztik a különféle mentett állatok. Amikor fiatalabb volt, írói pályáról ábrándozott, újságíró akart lenni, mint az apja, vagy megírni egy bestsellerregényt, és aztán világ körüli szerzői útra indulni, aminek összes luxusköltségét természetesen a kiadó állná. Az élet azonban mást produkált: most különböző típusú koporsók előnyeiről és hátrányairól kellett írnia, vagy arról, hogyan vegyük figyelembe elhunyt szeretteink utolsó kívánságait. Sera nem éppen erről ábrándozott, nem ezt tervezte, csakhogy az életében semmi sem úgy alakult, ahogy tervezte, és ha az ember szűkében van a pénznek, nem nagyon válogat. Minden egyes hónap nagyobb veszteséget és egyre több állatot hozott, mint az előző, amitől a költségek egyre feljebb és feljebb csúsztak. A ház régi volt, a tető javításra szorult, Sera pedig az összes spórolt pénzét a legelő végében álló istállóra költötte, hogy össze ne dőljön a következő viharban. A pénz háromszor gyorsabban folyt el, mint amilyen gyorsan bejött. Sera viszont úgy érezte, muszáj továbbra is fenntartania a Rose Menhelyet: megszüntetésének gondolatától álmatlanul forgolódott éjszaka.

– Hát persze – felelte Sera egy teátrális sóhaj kíséretében. – Nem is értem, miért adnak még mindig munkát, miután a szemükbe röhögtem, amikor azt kérték tőlem, varázsoljam egy kicsit „élőbbé” a weboldalukat. De most tényleg! Ha valami vicc, akkor ez az!

Toby kuncogott, amint lehuppant Sera mellé a kanapéra, kinyújtotta, majd felrakta a dohányzóasztalkára zokniba bújtatott, hosszú lábát.

– Remélem, azért jól fizetnek.

– Igen, jól, és amúgy irtó aranyosak, szóval jó munkát akarok végezni.

– Pontosan. Azaz úgy is mondhatnánk: halálpontosan.

– Ne akard eltemetni a népedet.

– Ásd el magad, ha mégis megtetted.

– Halálosan komoly következményei lesznek.

Mindketten nevetésben törtek ki.

Buffy ugatott, majd a szobából kirohant az előszobába, a hátsó ajtóhoz, épp, amikor megszólalt a csengő.

– Tiszta bolond ez a kutya! – mondta Toby, és lerakta a sörét az asztalra. Sera combjára csapott, aztán felállt. – Rendeltem neked. Enyém a kaja, tiéd a tányér. – A kezét nyújtotta Serának, és egy eltúlzott morgással felhúzta a kanapéról.

Serának korgott a gyomra, miközben Toby konyhaszekrényében matatott. Rettenetesen éhes volt, ugyanakkor álmos is a rövid szundikálás után. Elég nagy volt az esélye annak, hogy pizzával teli hassal ki fog nyúlni a kanapén, és megnéz bármilyen filmet, amit kiválasztanak. Az esetek legalább felében mindketten elaludtak, még mielőtt véget ért volna a film. Sera megszámolni se tudta, hányszor aludt el Toby vállán. Még szerencse, hogy csak barátok voltak, mert amúgy is túl fáradt lenne bármiféle romantikázáshoz.

Visszament a nappaliba, kezében papírtörlővel meg evőeszközökkel, amiket valószínűleg nem fognak használni.

– Rendelhettél volna extra… – Ekkor elakadt a szava. Megdermedt, amint a tekintete a Toby mellett álló férfira esett.

Egy eszeveszetten jóképű, mi több, csodálatos és észbontón szép férfit látott, aki száz százalék, hogy nem a pizzafutár volt.

Magasságra és testfelépítésre akkora volt, mint Chris Hemsworth, bicepsze feszítette a pólója ujját, szőkésbarna haja művészien összekuszálva, és a hihetetlenül kék szeme szinte beragyogta az egész helyiséget. Szögletes állát pont a szükséges mennyiségű borosta lepte el, és kissé lebiggyesztett, piros ajkát Sera azonnal meg akarta csókolni.

Elakadt a lélegzete. Kétszer is.

Toby megköszörülte a torkát, Sera csak pislogott.

– Nem a pizza érkezett – mondta végül Toby –, hanem Ethan.

Sera ismét pislogott, agyára köd ült a Szentséges Szépség, Batman látványától.

Toby biccentett Sera felé, mintha arra biztatná, ismerje már fel a mellette álló ragyogó Adoniszt.

– Ethan… James? Tudod. A színész. Sárkányos filmek?

Ethan laza léptekkel odasétált Serához, gyönyörűséges ajka lassan mosolyra húzódott.

– Semmi gond. Senki sem ismer fel kard és medvebőr nélkül.

Ahogy elvigyorodott, arcán két kis gödröcske képződött.

Sera felsóhajtott, mielőtt még uralkodni tudott volna magán.

– Segítek, jó? – ajánlotta Ethan, és kivette Sera kezéből az evőeszközöket. Kék szeme ragyogott.

Ahogy elvette a tányérokat is, nagy, meleg keze Sera ujjaihoz ért, amitől mintha villám cikázott volna végig a nő bőrén.

– Királyok trónja – bökte ki Sera. – Akkor maga Lord Jasper. Igaza van: kard és medvebőr meg minden nélkül… tényleg… ööö… – Ethan felé intett. – Úgy értem, nem vagy… ööö… ööö… – Sera érezte, ahogy lángba borul az arca.

Toby „beléd-meg-mi-ütött?” arckifejezéssel nézett rá.

– Ethannek támadt egy kis gondja – kezdte.

Ethan lerakta a tányérokat, és bólintott.

– Egy kutya van a hátsó udvaromon. A Gold Coaston voltam dolgozni, és amikor hazaértem, ez a hatalmas, mérges kutya ott ólálkodott a pázsitomon. A szomszédom azt mondja, tegnap keveredett oda. Azt hitte, az enyém. A jóég tudja, hogy ugrott át a kerítésen. – Ethan megrázta a fejét. – Fogalmam sincs, kit hívjak fel, ráadásul vasárnap este van. A szomszédom azt javasolta, hívjam fel magát, Dr. McManus. Azt mondta, talán tud segíteni.

Toby elővette zsebéből a mobilját.

– Bocsánat, de nem látom, hogy hívott volna…

Ethan megvakarta a fejét, és ahogy felemelte a karját, a pólója széle egy icipicit felcsúszott, épp csak annyira, hogy látni engedte izmos hasát és sima, napbarnított bőrét.

– Ó. Nem. Közel lakom, a domb mögött, a Turimetta Beachtől nem messze, és azt gondoltam, inkább eljövök… Nézze, megmondom az igazat. Amúgy is tartok a kutyáktól, ez meg ráadásul mérges. Morog, ugat és habzik a szája.

– Mi az, hogy habzik? – kérdezte Toby aggódó hangon.

Ethan maflán nézett Tobyra.

– Na jó, a habzik talán túlzás. De nagyon mérges, az biztos. Nagyon, nagyon mérges. És nem akartam ott lenni, mert attól féltem, hogy rám ront.

Sera vett egy mély levegőt, leküzdötte a pillanatnyi bénultságot, amit a fickó okozott, és céltudatosan az asztalra helyezte a papírtörlő tekercset.

– Miért nem ment be a házba és csukta be az ajtót? – Juj. Miért beszélek ilyen természetellenesen magas hangon?

– És mi van, ha betöri az ablakot, és úgy jön be? – kérdezte Ethan. – Nem tudom, mire képes egy ekkora kutya.

Sera felnevetett, majd hirtelen abbahagyta, amikor látta, hogy a fickó halál komolyan beszél. – Nem lehet, hogy túl sok filmet látott, Mr. James?

– Hívjon csak Ethannek. Amúgy nem látta a Cujót? A filmet a gyilkos kutyáról?

– Olvastam a könyvet. De hát az csak kitaláció, nem?

– Ami nem zárja ki, hogy megtörténhet.

– Hát én határozottan kétlem.

– Miért?

– Mert Cujo veszett kutya volt. És nálunk, Ausztráliában nincsenek veszett kutyák.

– És mi van, ha tényleg rettentően dühös az a kutya? – Ethannek megrándult az ajka, majd féloldalasan elvigyorodott.

Sera újra felnevetett. Ezúttal tudta, hogy Ethan csak viccel.

– Biztos vagyok benne, hogy a kutya a hátsó kertjében nem Cujo.

– De a film azért jó volt. Abban azért legyen igazam.

– A könyv jobb.

Toby köhintett.

– Na most már elég a Cujo-sztoriból. Ethan, Cujo bernáthegyi volt, és garantálom, hogy egy bernáthegyi lusta megölni bármit, ami nem a vacsorája. Tudja, milyen fajta a kutya?

– Barna – felelte Ethan. – Barna. Nagy. Mérges. Valószínűleg veszett. – Serára vigyorgott, akinek erre megremegett a gyomra, és visszavigyorgott Ethanre.

Toby Serához fordult, és hosszan kifújta a levegőt.

– Kell segítség, vagy inkább tartsam neked melegen a pizzát?

Sera összeráncolta az orrát, és bólintott.

– Inkább legyen meleg a pizza. Vigyáznál Buffyra is?

A neve hallatán Buffy keresztülrontott az előszobán, és megérkezett a nappaliba.

Toby a plafonra emelte a szemét.

– Jobb későn, mint soha.

Ethan sietősen hátralépett harmat, és nekiment a falnak.

– Ez egy pitbull?

Buffy lelkesen csóválva a farkát ráugrott Ethanre, és mancsával pont Ethan ágyékára csapott. Ethan egy „uff” hangot hallatott.

– Buffy! Elég! – Sera megragadta a kutya nyakörvét. – Ezer bocsánat! Amúgy Buffyban van némi staffi vér. Túlzottan barátságos és tökéletesen célratörő.

Ethan szemügyre vette az izgatott kutyát.

– Ez a Buffy nem olyan, mint a vámpírölő kutya?

Sera átadta a kutyát Tobynak.

– Ígérem magának, hogy Buffy határozottan nem tud ölni, max rabolni, és leginkább emberi szíveket.

– Meg egyesek golyóit – tette hozzá Toby, majd Sera felé biccentett a fejével. – Mellesleg ez itt Sera Madden.

– Én vezetem a Rose-t, a kis helyi állatmenhelyet. Ha megadja a címét, találkozunk ott, és onnan elmegyünk a menhelyre.

Ethan kifújta a levegőt, de még mindig az ágyékát markolta.

– Komolyan? Nagyszerű!

Sera Tobyhoz fordult.

– Későre jár. Majd írok, mi van, és lehet, hogy csak reggel jövök Buffyért.

– Nem jössz vissza ma este? – Toby szeme ide-oda cikázott Sera és Ethan között.

– Attól függ, meddig tart a dolog – felelte Sera. – Oké?

Toby az ajkát harapdálta.

– Na jó.

Sera megpaskolta Buffy fejét.

– És ne adj neki túl sok pizzát! Lekövérezted, emlékszel?

– Nem kövér, izmos – javította ki Toby.

A kutya nyakán felborzolódott a szőr, amint mogorván hátrált a gyepen keresztül, amíg neki nem ütközött a medence körüli kerítésnek.

Sera óvatosan megközelítette a nagy, barna német juhász keveréket, amely mérgesnek mérges volt ugyan, de egyáltalán nem látszott veszettnek.

– Ne csináld már, pajtás, te is tudod, hogy nem maradhatsz ott.

A kutya ugatott.

– Minden rendben van? – kérdezte Ethan a terasza biztonságából.

– Szerintem csak a hangja nagy – válaszolta Sera a válla fölött, majd belenyúlt az övéhez csatolt jutalomfalat-tasakba. – Gyere ide, pajti. Van itt neked valami finomság, rajta van a neved is.

A kutyának nyomban megváltozott a testtartása. Előrelépett, de csak egy féllépésnyit, megszagolta a jutalomfalatot, majd lekapta Sera kinyújtott tenyeréből, és egy szempillantás lenyelte.

– Éhes vagy? Kérsz még? – Sera elővett egy újabb jutalomfalatot. – Kéred? Akkor gyere közelebb.

Sera halkan duruzsolt az ideges állatnak, és amikor a kutya egész közel ment hozzá, egy fürge mozdulattal rátett a nyakára egy pórázzal egybekötött nyakörvet. A kutya rövid ideig ellenkezett, vonaglott, de aztán nyüszítve leült, és szomorú, barna szemekkel nézett Serára.

– Ez igen! – lelkendezett Ethan.

– Csak meg van rémülve, Mr. James. Hozna neki egy kis vizet?

– Csak ha megígéri, hogy Ethannek hív. – Ezzel elvigyorodott, és eltűnt a házban, majd visszatért egy műanyag dobozzal, amit lerakott a teraszra, aztán újra hátrahúzódott.

Sera odaengedte a vízzel teli dobozhoz a kutyát, aki szomjasan lefetyelte a vizet. – Vajon hogy jutott be a kertjébe? – Sera körbepillantott: a telek körbe volt kerítve, és a kerítés meglehetősen magas volt.

– Fogalmam sincs. Gyanítom, hogy valaki idehozta. – Ethan a nadrágja hátsó zsebéből elővette a tárcáját. – Mennyivel tartozom?

– Nekem nem kell fizetnie. A Rose egy bejegyzett menhely. A weboldalunkon van egy link, ha tényleg segíteni és adományozni szeretne. Guglizzon ránk. – Sera rámosolygott a férfira, az pedig visszamosolygott, amitől az arcán újra megjelentek azok a gödröcskék. Sera röviden kifújta a levegőt. Jaj, istenem! Nem csoda, hogy filmszínész. A jóképűnél is jóképűbb volt.

– Azt hiszem, most már visszamehet a barátjához pizzázni. – Ezzel Ethan a karját nyújtotta Serának, és a ház oldala mentén kikísérte az utcára, a szemét mindvégig a kutyán tartva.

– Tobyval nem vagyunk együtt. Csak barátok vagyunk. Ő a menhely állatorvosa. Ma például vittem neki négy kiscicát, akiket egy ház alól mentettem ki.

– Ó, értem. – Ethan kinyújtott kézzel kinyitotta kertkaput. – És mi van, ha nem találja meg a kutya gazdáját? Azért nem szeretném, ha baja esne.

– Akkor majd találunk neki új gazdát. Vagy nálunk marad. Van már egy régi lakónk, egy csenevész Jack Russell terrier, Harry. Senki sem akarta örökbe fogadni, mert kicsit félénk, és valamilyen oknál fogva az emberek nem látnak mélyebbre. Azt akarják, hogy egy kutya azonnal szeresse őket. De vannak kutyák, akikhez idő kell és türelem, és Harry pont ilyen. Amúgy ő a kabalánk. Remélem, egy szép nap valaki örökbe fogadja, de addig szeretgetjük és gondját viseljük, akárcsak ennek a szépfiúnak itt.

– Lenyűgöző, amit csinál. – Ethan újabb fehér fogú mosolyt lövellt Sera felé, és az utcai lámpa fénye úgy világította meg a bőrét, mintha az belülről ragyogna. – Maga minden bizonnyal jó ember, Sera.

Sera elpirult.

– Siri, hívd Tobyt. – Sera ásítozva várta, hogy Toby felvegye.

– Tappancs állatklinika.

– Miért mindig így veszed fel a telefont, amikor tudod, hogy én hívlak?

– Azért, mert így a hivatalos. Na és mi volt a filmsztárnál? Mekkora palotában lakik?

– Nem is palotában lakik, hanem egy régi nyaralóban. Bár elég menő helyen van a telek, úgyhogy valószínűleg egy vagyonba került.

– És a kutya?

– Egy ideges német juhász keverék, aki imádja a májas jutifalatokat.

– Akkor nem Cujo.

– Egyáltalán nem egy Cujo – felelte Sera ásítva. – Na, mindegy is. Halál fáradt vagyok, és zuhanyoznom is kellene.

– Zuhanyozhattál volna nálam is.

– Tudom.

– Dilis.

– Aki mondja.

Toby kuncogott.

Sera áthúzta maga előtt a biztonsági övet, és becsattintotta.

– Reggel átjövök, és összeszedek mindenkit.

– Legyen hideg pizza reggelire?

Sera nevetett.

– Nézz ránk, Herriot. Álmodozók vagyunk. – Ezzel letette, és elképzelte, ahogy lezuhanyzik, aztán bebújik a puha ágyába.

Ethan háza felé pillantott. A veranda fölött pislákoltak a lámpák.

– Hát, pajtás – mondta Sera a furgonja hátuljában fekvő kutyának –, te aztán jó helyre vesztél el.

Második fejezet

Sera a hasát dörzsölte és aprókat büfizett, miközben urnák képeit nézegette a telefonja képernyőin. Az átázott és felmelegített pizza reggelire legtöbbször jó ötletnek tűnt, de sosem volt az. Ezt már megtanulhatta volna.

Korán állított be Tobyhoz, még munkakezdés előtt, hogy Toby ránézhessen a német juhász keverékre, akit most már Ernie-nek hívtak, és hogy elhozhassa Buffyt meg a cicacsapatot. Három szelet atomcsípős Margherita pizzával és két kávéval később Sera az irodájában ült, és arra gondolt, bárcsak müzlit reggelizett volna.

Meglátta a megbízást a Békés Szendergés temetkezési vállalattól, és összehúzta a szemöldökét.

Egy izgalmas, új urnakollekciót készülünk piacra dobni. Tudna írni nekünk valami szellemes szöveget a kampányunkhoz? A jövő hét közepéig várjuk az ötleteit.

– Szellemes? Ezek szivatnak, vagy mi? – dünnyögte az orra alatt.

– Sera? – szólt kintről egy hang.

– Itt vagyok az irodában – felelte Sera.

Tia, a menhely fő állatgondozója bedugta a fejét. – Van valami újdonság?

– Van négy kiscica meg az a fickó ott. – Ernie felé biccentett a fejével, aki Sera mögött hevert, és békésen hortyogott. – Csinálnál róla egy fotót? Aztán keress rá, lécci, az interneten. Rakd ki a közösségi oldalainkra, és értesítsd a gyepmestert, hogy itt van nálunk, ha netán keresné valaki. És készítsd elő az egyik kennelt. Az éjszaka hagytam, hogy itt aludjon.

Tia leguggolt a barna kutya mellé.

– Nincs chipje?

– Nincs.

A két nő a fejét csóválta.

– Kiviszem – ajánlotta Tia. – Megnézem, engedelmeskedik-e valamilyen parancsnak.

– Köszi. Meg kell írnom ezt a szöveget a Békés Szendergésnek, különben engem fognak eltemetni. – Dobolt az asztalon az ujjaival. – Ezt a szart!

Ding-ding! A csengő jelezte, hogy valaki belépett a recepcióra.

Tia Sera vállára tette a kezét.

– Maradj. Intézem.

Harminc másodperc múlva Tia megjelent az irodában. Rákvörös volt, és a szeme csészealj nagyságúra kerekedett.

– Ethan James van itt – suttogta. – Úristen! Ethan James. – A szívéhez szorította a kezét. – És téged keres.

Sera visszatette a helyére a leesett állát, és bólintott. Kilépett a temetkezési vállalkozástól kapott e-mailből, megpróbálta ledörzsölni az ingéhez tapadt kutyaszőrt, miközben követte Tiát a menhely recepciójához vezető folyosón.

Ethan nekitámaszkodott a recepciós asztalnak, hosszú lábát bokánál keresztberakta, a farmerja alól motoros csizma kandikált ki. Kezét lazán zsebre tette, és feszes, fehér pólója rátapadt szoborszerű teste minden egyes izmára.

Amikor megpillantotta Serát, kiegyenesedett, és arcára széles mosoly ült.

Sera visszamosolygott, és bosszúsan konstatálta, hogy az arca lángra lobbant.

– Ethan. Helló. Minden rendben? Ugye nincs a kertjében újabb kutya?

Ethan hátracsapta a fejét, és felnevetett: mintha napsütés áradt volna belőle. Sera hallotta, ahogy Tia kifújta a levegőt.

– Úristen!

– Tudom, oké? – suttogta.

– Nincs több kutya – mondta Ethan. – Itt jártam a közelben, és szerettem volna tudni, hogy van a barátunk. Megtalálták a gazdáját?

– Ó. Hát ez… Ööö. Nahát! Milyen kedves magától. – Sera minden erejét bevetve igyekezett Ethan szemére fókuszálni, nem pedig széles mellkasára vagy izmos karjára vagy arra, hogyan feszül a combján a farmer. – Sajnos nincs chipelve, így nem tudjuk, honnan került ide. Kirakjuk mindenhová a fotóját, és egy hétig itt tartjuk, hátha előkerülnek a gazdái. Bár nem nagyon hiszem.

Ethan bólintott. A már-már túlzottan széles vállai megemelkedtek, majd leereszkedtek, ahogy sóhajtott egy mélyet, miközben körbepillantott a recepción. Makulátlan tisztaság uralkodott. A fal mellett egy régi pufi kanapé állt, rajta kopott, barna pléd, a sarokban egy kávéfőző, mellette egy csomó porceláncsésze, ami Rose nagymamától maradt Serára, az egyik falat állatok polaroid fotói díszítették, mindazoké az állatoké, akiket a Rose megmentett. Számtalan boldog, szőrös pofi – a jutalom mindezért az elképesztően sok munkáért, amit Sera és a csapata végzett a menhelyen.

– Maga mentette meg mindegyik állatot? – kérdezte Ethan, és a falhoz lépett, hogy közelebbről is megvizsgálja a fotókat.

– A csapatom – felelte Sera, és bár igyekezett nem nézni a férfi izmos fenekét, nem igazán sikerült neki. – Hamarosan a haverja fotója is itt lesz a falon. Tia, megkérhetlek, hogy hozd ide Ernie-t?

Tia meg se mozdult, és tátott szájjal továbbra is Ethant bámulta.

– Tia – sziszegte Sera a szája sarkából, és finoman oldalba bökte Tiát. – Ernie-t. Tudod. Az irodámban van.

Tia csak pislogott.

– Jaj, bocs! – fújta ki hangosan a levegőt. – Hozom máris.

– Ernie? – kérdezte Ethan.

– Toby szereti a tévésorozatok szereplőiről elnevezni a mentett állatainkat. Mos épp a Szezám utca van soron. A cicákat, akiket tegnap mentettem, úgy nevezte el, hogy Grover, Süti szörny, Nagy madár és Abby.

– Szellemes. Ti ketten… jó kis csapat vagytok.

– Hát igen. Valóban.

Ethan bólintott.

– És maga itt lakik? A menhelyen?

– A ház hátsó fele az enyém, az elülső fele a menhelyé. A kennelek és a macskaketrecek a ház oldalánál vannak. Van egy istálló is, és egy elég nagy legelő.

Tia és Ernie rontottak be a szobába, és Ethan gyorsan hátralépett kettőt, majd megbotlott a kanapéban, aztán nekizuhant a falnak.

– Itt van – mondta áradozva Tia.

– Úgy látom, minden rendben vele. – Ethan fél lépést előrelépett. – Remek. Szuper.

Sera megfogta Ernie pórázát.

– Átveszem, Tia. Lenne kedved ránézni a többi kutyára és a cicákra is? Majd később találunk Ernie-nek is egy jó helyet.

Tia lelombozódott.

– Hát persze. – Szerelmes szemekkel nézett Ethanre, majd kezet nyújtott neki. – El se tudom mondani, mennyire örülök, hogy találkoztunk.

– Én is örülök – visszahangozta Ethan, és megrázta a kezét, de fél szemét le nem vette a kutyáról. – Ernie-nek mázlija van, hogy ide került.

Tia nyakig elvörösödött, miközben hol Ethanre, hol Serára pillogott.

– Csinálhatok egy szelfit? – bökte ki hirtelen.

– Tia! Ethan, bocsánat. Nem muszáj – szabadkozott Sera.

– Semmi gond. Adja ide a mobilját, Tia. Nagyon jó vagyok szelfikészítésben.

Ethan kivette a mobilt Tia remegő kezéből, majd a kutyától minél messzebbi sarokba húzta Tiát, lazán átölelte a vállát, fejét épphogy hozzáérintette Tia fejéhez, és lőtt egy fotót.

– Nézze meg, és szóljon, ha csináljunk újat – mondta Ethan, miközben visszaszolgáltatta Tiának a telefont.

Tia boldogan kuncogott.

– Csodás! – lelkendezett, szinte rá sem nézve a képernyőre. Ezzel vihogva kisietett.

– Ez igazán kedves volt magától – mondta Sera.

– Ugyan! Ha nem lennének rajongók, senki sem lennék.

– Szerintem meg a tehetség előbb-utóbb elviszi az embert valahová.

Ethan nevetett.

– Remélem, így lesz. De ha egy színész senkit sem érdekel, nem számít, mennyire tehetséges. – Megvonta a vállát, miközben arcára félmosoly ült ki.

Serának összeszorult a gyomra. Csak azokra a gödröcskékre tudott figyelni, a mély, imádni való és pokolian cuki gödröcskékre. – Szóval… ö… ö… – Sera ekkor vett egy mély levegőt, amitől többé-kevésbé megnyugodott, és újra nekikezdett az előző mondatnak. – Szóval Ernie épp sétálni készül. Szeretné elvinni?

Ethan oldalra billentette a fejét.

– Ugyan, Sera. Szerintem tudja, mi erre a válaszom. De ha maga viszi, akkor csatlakozhatok? Szeretnék megosztani magával valamit.

A Sera birtokának szélén húzódó bozótos mentén sétáltak. Az ősi homokkő ösvény maradványait por lepte, és hatalmas gumifák árnyékolták.

Ethan ment elől, hátra-hátrapillantva a válla fölött a mögötte pár lépésnyire araszoló Ernie-re. Sera rövid pórázon tartotta a kutyát, és igyekezett nem bámulni Ethan duzzadó hátizmait.

– Fantasztikus ez a terület! – lelkendezett Ethan, amint félretolt egy élénksárga virágbimbókkal teli akácágat. – Lenyűgöz, ha arra gondolok, hogy itt van ez a bozótos, ilyen közel a tengerparthoz.

– Hát igen, szerencsések vagyunk – helyeselt Sera, és közben egy kicsit cikinek érezte, hogy az imént olyan kéjesen bámulta a férfi hátát. – Bár szerintem az is klassz, ha az ember minden reggel szörfök látványára ébred. Én nagyon bírnám!

– Sajnos nem vagyok ott túl sokat. De amikor ott vagyok, nagyon szeretem. Pár évvel ezelőtt megvásároltam a helyet a nagyszüleimtől, akik idősek otthonába költöztek. Először azt terveztem, hogy lebontom a házikót, és építtetek valami dizájnosat, de egyszerűen képtelen vagyok megtenni. Annyi emlék fűz a házhoz, és amúgy is alig maradt már olyan típusú fürdőház. Azt hiszem, inkább felújítom, ha már végre elég időt leszek itthon.

– Én is így vagyok vele. Én se sokat változtattam a házon. Rose nagymamámtól örököltem. Először el akartam adni. Úgy gondoltam, minek nekem az a nagy földterület? Aztán eltelt két év, és még mindig itt vagyok. – Sera Ernie-re nézett, aki békésen bandukolt mellette. Szépen sétált pórázon. Egészen biztos, hogy volt egy szerető gazdája, és kapott is megfelelő kutyatréninget.

– És a nagymamád tiszteletére nevezted el a menhelyet? – váltott tegeződésre Ethan.

– Aha.

– De jó! És itt nőttél fel a környéken?

– Nem messze innen. A szüleim úgy húszpercnyire laknak.

– Az enyémek távolabb költöztek, hogy közelebb legyenek a bátyámhoz. Ő a jó James fiú. Ő az, aki megnősült, gyerekei vannak, és nem pocsékolja el az életét holmi színészkedésre.

Sera örült, hogy Ethan ment elől, és így nem láthatta, hogy Sera felhúzta a szemöldökét.

– Nem hiszem, hogy azt gondolják, elpocsékolod az életed – váltott át a tegeződésre Sera is.

Ethan felnevetett.

– Pedig igen.

– Hm. Tényleg. Ha ez vigasztal, ismerem az érzést.

Csendben sétáltak tovább, csak a gallyak ropogása hallatszott a lábuk alatt, és a távolban egy ostormadár hangja szelte át a meleg levegőt.

– Mindig is állatokat akartál menteni? – törte meg Ethan a csendet.

– Ki tudja? Talán. Nem is tudom. Gyerekkoromban, amikor a nagyszüleimnél nyaraltam, mindig hazavittem sérült kis élőlényeket. Békákat, madarakat, és egyszer találtam egy sérült oposszumot is. Egyfolytában győzködtem a szüleimet, hogy fogadjunk örökbe egy kutyát vagy igazából az összes kutyát, de ők nem akartak otthonra semmilyen állatot. Sosem voltak háziállataink. Apu allergiás a macskákra, anyu meg a rendetlenségre, így legalább arra sikerült rávenni őket, hogy adományozzanak az állatmenhelyeknek. Ami úgy nézett ki, hogy addig jártam a nyakukra, amíg ki nem töltötték a megfelelő nyomtatványt. – Sera felnevetett. – Persze sosem gondoltam az állatgondozásra mint munkára. Író vagyok. Weboldalakra írok szövegeket meg ilyesmi. A menhely csak a véletlen műve. Semmit sem tudtam az állatmentésről azonkívül, hogy egy csomó Dodo-videót láttam az Instagramon, de Toby biztatott és mindenben támogatott. Sokat tanultam tőle arról, hogyan kell gondozni az állatokat, és hogy mi kell ahhoz, hogy nyithassak egy menhelyet. Most már el sem tudom képzelni. Annyira örülök, hogy nem kótyavetyéltem el a nagyszüleim örökségét. Örökké hálás leszek Tobynak.

Sera látta, hogy Ethan bólint, mint aki gondosan magába szívja a szavait.

– Na és te? – kérdezte. – Mindig is színész akartál lenni?

– Hát mindig is szerettem megmutatni magam. – Ethan hátrapillantott a válla felett, és elmosolyodott azzal a gödröcskéket képező mosolyával.

– Nem zavar, hogy híres vagy, és hogy mindenféle emberek repdesnek körülötted, mint például Tia?

– Repdesnek? – Ethan elnevette magát, széles válla fel-le emelkedett. – Hát eleinte talán fura volt, de hozzászoktam. Igazából hízelgő. Amúgy meg nem is vagyok híres.

Átvágtak a bozótoson, és egy sárga pitypangokkal pöttyözött zsenge, zöld tisztáson találták magukat. Ez volt Sera kedvenc helye. A világon a legjobban itt szeretett lenni. Valahányszor ki akarta üríteni a fejét, eljött ide.

Egy gumifa árnyékában megbújó padra mutatott.

– A nagymamám sokszor elhozott ide. Ezt a padot olyan emlékműszerűségként rakattuk ide, miután meghalt. Leülünk?

A bozótoson túl a hullámzó óceánt látták a horizonton.

– Szép itt – mondta Ethan, és kinyújtotta maga előtt hosszú lábát.

Ernie felkelt, lassan körbesétálta Serát, majd egy „huff” hang kíséretében lehuppant Ethan mellé, egész testével nekidőlve a férfi térdének. Ethan azon nyomban megmerevedett, oldalra hajolt, keze ökölbe szorult a combján.

– Minden oké? – kérdezte Sera.

– Aha. – Ethan összeszorította az ajkát, és mereven a távolba bámult, kerülve mind Sera, mind a kutya tekintetét.

– Szerintem kedvel téged – szólt Sera. – Nyugodtan simogasd meg. Fogom a pórázát.

Ethan Serára nézett, aztán a kutyára, majd a mutatóujjával megpaskolta a kutya fejét.

– Jó fiú – mondta feszülten.

Sera alig bírta elfojtani a nevetést.

– Hát te aztán nem igazán szereted a kutyákat, igaz?

– Nem arról van szó, hogy nem szeretem őket, csak nem tudok bánni velük. Igazából erről szerettem volna beszélni veled. – Ethan vett egy mély levegőt. – Épp most szerződtem le egy filmre, egy nagyjátékfilmre. Ez a film megváltoztathatja az egész színészi pályafutásomat. Semmi kardozás, semmi sárkányölés. És akkor igazi sztár leszek.

– Gratulálok! Szuperül hangzik.

Ethan beleegyezően bólintott.

– Ráadásul ők kértek fel, és általában nem ez a gyakorlat.

– Pedig a Királyok trónja elég híres sorozat.

– Csak azoknak, aki szeretik a fantasyt. És ez nem ölel fel túl széles spektrumot, ahogy az ügynököm szokta mondani. A film pedig, amibe hívtak, egy romantikus vígjáték. Elég nagy esély van arra, hogy kasszasiker lesz. Ám van egy kis bökkenő.

– Mi az?

– A karakternek, akit játszanom kellene, van egy kutyája. És a kutya a harmadik főszereplő. Mint a Marley meg énben.

– Aha.

– És hát… szóval azt mondtam nekik, hogy imádom a kutyákat, és csak azért nincs még, mert sokat utazom.

– Szóval hazudtál.

– Úgy, ahogy mondod. Amikor a Királyok trónjába jelentkeztem, azt mondtam a producernek, hogy tudok lovagolni, pedig életemben nem ültem lovon. De mire elkezdődött a forgatás, megtanultam. Amúgy a színészek mindig lódítanak, ha valami ilyesmiről van szó. Megkérdezik, hogy tudsz-e ezt vagy azt csinálni, és rávágod, hogy „persze”.

– Hazudni sosem jó ötlet.

– Attól függ – vonta meg Ethan a vállát. – Na de nem is erről van szó. Levett a lábamról, ahogy tegnap este kezelted a szitut. Mármint a kutyával, Ernie-vel. És arra gondoltam… – Szembefordult Serával, de közben igyekezett nem megzavarni a lábának nekidőlő kutyát. – …hogy lenne-e kedved segíteni nekem kutyaügyben? Hogy komfortosan érezzem magam kutyák jelenlétében. Szóval tudnál-e tartani nekem valami gyorstalpalót kutyakiképzésből? Vagy valami olyasmit.

– Kutyakiképzésből?

– Talán azt is mondtam, hogy ahhoz is értek.

– Hát eléggé kínos helyzetbe hazudtad bele magad.

– Na ja. Elég jó vagyok ebben. – Megvakarta a fejét. – Igazából annyira megdöbbentem, hogy pont engem akarnak, hogy bármire rábólintottam volna. És most azt hiszik, hogy valamiféle kutyasuttogó vagyok. Szóval eléggé kicsesztem magammal.

Sera nevetett.

– Hát eléggé úgy néz ki.

– Hacsak nem segítesz nekem.

– Ethan…

– Nem ingyen kérem – tette hozzá sietősen Ethan. – Természetesen nem várom el, hogy ingyen segíts. Megfizetem az idődet. És szuper diák leszek. Komolyan veszem a szakmámat. Megígérem, hogy keményen fogok dolgozni.

– Csakhogy a szövegírás meg a menhely eléggé leköti az időmet. Nincs túl sok…

– Kifizetem, amit a szövegírással keresnél, és azonfelül még többet. Csak mondj egy árat. – Aztán meg – folytatta lelkesen – csinálhatok neked egy kis reklámot. Mit szólsz, ha, mondjuk, elindítok egy adománygyűjtést a menhely számára?

Sera töprengve rágta belül az száját. A menhelyet állandó anyagi csőd fenyegette. Sera számtalan estén át csak ült, osztott és szorzott, összeadott és kivont, és azon aggódott, hogyan fogja a Rose Menhely túlélni a következő hónapot. Rengeteg dolgot kellett javíttatni vagy felújíttatni. Érkeztek ugyan adományok, de sosem annyi, amennyire szükség lett volna, és Sera nem túl magas fizetése épphogy futotta arra, hogy kifizesse a számláit. Már nem akart elfogadni segítséget a szüleitől, hisz a menhely az ő álma volt, ezért neki kellett felelősséget vállalnia érte.

– Alkalmazkodom az időbeosztásodhoz – folytatta Ethan. – A jövő hónapban szinte semmi dolgom. Mit mondasz, Sera? Elvállalsz?

Ethan reménykedve nézett Serára azzal a lehetetlenül kék szemével, mosolya vakítóan ragyogott, a gödröcskéi pedig olyan mélyek voltak, hogy Sera úgy érezte, elmerülhet bennük, és soha nem jön vissza a felszínre. Feneketlen gödröcskék.

Visszafojtott egy sóhajt, elvonta a tekintetét, és megvakarta Ernie fejét. Rettentően nagy szüksége volt a pénzre, és egy kis plusz határozottan egyenesbe hozhatná a meglehetősen gyenge lábakon álló banki egyenlegét. És az igazat megvallva egyáltalán nem volt ellenére, hogy több időt töltsön Ethannel.

– Szerintem kezdhetnénk kutyasétáltatással – mondta Sera. – Kutyasétáltatókra mindig szükségünk van.

– Komolyan? – Ethannek felragyogott az arca. – És te is velem jössz? Úgy érzem, benned bízhatok. Szerintem rendes ember vagy, és azt gondolom, egy hullámhosszon vagyunk. Szerinted is?

Sera arcát elöntötte a forróság, érezte, ahogy megint elpirul. A füle mögé igazított egy hajtincset.

– Biztos vagyok benne, hogy kitalálunk valamit – felelte, miközben próbálta elhessegetni a gyomrában repkedő pillangókat.

Ethan izgatottan belecsapott ököllel a tenyerébe.

– Köszönöm, Sera. Szuperül hangzik. Mikor kezdhetünk?

Sera átnyújtotta Ethannek Ernie pórázát.

– Akár most is.

Ethan a pórázra bámult, aztán Serára, és összevonta a szemöldökét.

– Első lecke. – Serának lágyabb lett a hangja. – Ne pánikolj! A kutyák érzik, ha ők uralják a helyzetet. A főnök te vagy! Most vidd vissza Ernie-t a menhelyre, és majd ott megbeszéljük a többit.

– Ugye nem egyedül kell visszavinnem? – Ethan szemében valódi félelem látszott.

Sera megfogta Ethan kezét, és a tenyerébe helyezte a pórázt. Bármi ment is végbe Ethanben, az több volt annál, mint amit mondott, mármint hogy nem érzi magát komfortosan a kutyákkal.

– Persze hogy nem. Végig ott leszek mögötted. – Intett a kezével, mutatta a menhelyre visszavezető ösvényt. – Csak ön után, Lord Jasper.

Harmadik fejezet

Sera belekortyolt a házi sörbe, de azzal a lendülettel ki is köpte a rémes főzetet, és jó messzire eltolta magától az üveget.

– Sose fogod kitalálni, ki járt ma nálam – mondta, és az ölébe tett egy párnát.

Toby a padlón ült, a kanapénak támaszkodva, és a válla Sera lábához ért.

– Na ki? – kérdezte, és szórakozottan Buffyt simogatta, aki elterült az ölében.

– Maga Lord Jasper!

Toby felkapta a fejét.

– Ethan James? – Lelökte Buffyt az öléből, mire a kutya csalódottan felmordult.

– Aha!

– Minek?

– Szüksége van a segítségemre.

– Mihez?

Sera a padlón heverő pizzásdobozra mutatott.

– Adj egy szeletet a négysajtosból, és elmondom.

Toby a kezébe nyomta a pizzát.

– Meg kell tanulnia magabiztosan viselkedni a kutyákkal. Ehhez kérte a segítségemet.

– De… miért?

– Mit miért? Miért engem kért meg, vagy miért van szüksége segítségre?

Toby átnyújtott Serának egy papírtörlőt.

– Miért van szüksége segítségre?

– Szerintem nem mondhatom el.

Toby sóhajtva a plafonra emelte a szemét.

– Mert szerinted kinek fogom elmondani? Az öreg Mrs. Barkernek és a mopszának?

Sera nevetett.

– Pedig odavan érted.

– Van vagy nyolcvanéves.

– Mindössze negyvennyolc év köztetek a korkülönbség.

– Megígéred, hogy nem mondod el senkinek?

– Na, mondd már!

Sera hosszan nézett Tobyra.

– Ígérd meg! Nekem.

– Most tényleg? – Toby a szívére tette a kezét. – Megígérem, hogy nem fogom elmondani Mrs. Barkernek. Sem a mopszának.

– Beválasztották egy filmbe, egy kutyás filmbe, és azt mondta a producereknek, hogy imádja a kutyákat.

– Szóval hazudott – húzta el megvetően a száját Toby.

– Hát ez olyan színészszokás. De végül is igent mondtam neki.

Toby feltápászkodott a padlóról, és lehuppant Sera mellé a kanapéra.

– De miért pont téged kért meg?

– De egy izé vagy, Herriot! Köszi, hogy emeltél egy szintet az önbizalmamon.

– Ne már! Te is tudod, hogy gondolom. A csávónak van pénze, miért nem kér fel egy profit?

– Megint csak köszi, egyre jobban érzem magam. – Sera megrázta a fejét. – Azt mondta, hogy velem komfortosan érzi magát, és hogy rendes embernek látszom. Meg hogy egy hullámhosszon vagyunk.

Toby odébb húzódott a kanapén.

– Egy hullámhosszon?

– Igen. Egy hullámhosszon. Ethan jó fej.

– És legalább fizetni fog neked, vagy csak azért segítesz neki, mert rendes ember vagy? – morgott Toby.

Sera mérgesen összeráncolta a szemöldökét.

– Persze hogy fog fizetni. De az igazat megvallva fogalmam sincs, miért hozzám fordult a problémájával, és nem egy profi szakemberhez. Lényeg, hogy hozzám. És tudod mit? Nem fogom nézni egy ajándék lónak vagy egy rajta lovagló színésznek a fogát.

Tobynak összeszűkült a szeme, kortyolt egy nagyot a sörből.

– Fizessen meg rendesen! Nézz utána, mennyit kérnek ezért a profik, és kérd a dupláját, vagy tudom is én, a tripláját.

– Igenis, papa. – Sera csúnyán nézett Tobyra.

Toby leszedegette a nadrágjáról Buffy szőrszálait.

– Na és… milyen gyakran tervezed vele a foglalkozásokat?

– Nem tudom. Csak egy hónapja van az egészre, és meglehetősen ideges a dolog miatt. Gondolom, hetente néhányszor. Holnap lesz az első foglalkozás, és akkor összeállítunk egy tervet. Ethan azt javasolta, menjünk el valami kutyabarát helyre ebédelni, és ott beszéljük meg, hogy mi legyen. – Sera nevetett. – Majd egy kicsit szalonképesebben kell kinéznem.

– Szerintem jól nézel ki úgy, ahogy vagy – dünnyögte Toby.

Sera végignézett fekete munkanadrágján és a „Rollin’ With the Homies” feliratú pólóján. Mindkét ruhadarabra kutyaszőr tapadt.

– Mi a fenéről beszélsz?

Toby megvonta a vállát, felállt, és elindult a konyhába.

– Kérsz még egy sört?

Sera ránézett a sörére, amihez szinte hozzá sem nyúlt.

– Kösz, inkább nem. Nem szeretnék másnapos lenni holnap. Idejét sem tudom, mikor voltam utoljára étteremben. Vagy egyáltalán valahol.

– Pedig valamelyik hétvégén kimozdultunk – mondta Toby, aki egy pohár vízzel jött vissza a konyhából, amit Serának hozott, meg saját magának egy sörrel. Lehuppant a lány mellé, és hosszú lábait felrakta a dohányzóasztalkára.

– Herriot, egy kávézóba ültünk be a Virágerő kertészet mellett, ahová azért mentünk, hogy tápoldatot vegyél a gyümölcsfáidnak – nevetett Sera. – Ha jól belegondolok, trágyáért mentünk.

– Akkor is mentünk valahová.

– Szerintem még dolgoznod kellene azon, hogy mit értesz „elmenni valahová” alatt.

– Nem mindenkinek van ideje arra, hogy jóképű filmsztárokkal lógjon.

– Pedig tényleg jó fej.

Toby hirtelen felállt, és kinyújtózott.

– Befejezted az evést? Mindjárt este van.

Sera a tévé felett lógó, Napot formázó órára nézett.

– Épp hogy elmúlt nyolc. Nem nézünk meg valami filmet?

Toby megvonta a vállát.

– Holnap reggeltől estig jönnek hozzám, te pedig ebédelsz Mr. Hollywooddal.

– Hát jó. – Sera összeszedte a cuccait, és a lábával megbökdöste Buffy fenekét. – Igazából kérhetek egy szívességet? Van esetleg a hozzád járó gazdik közt olyan, aki kölcsönadná a kutyáját? Ingyen tréningre. Nem szívesen vetnék be menhelyi kutyát, mivel fogalmam sincs, hogyan viselkednének ebben a helyzetben.

– Na és Buffy?

– Buffy megcsinál mindent, amire kérem. Szeretném némi kihívás elé állítani Ethant, hogy lássam, min is kell dolgozni.

Toby beharapta a felső ajkát, és gondolkodott, miközben összeszedte az asztalról a sörösüvegeket.

– Tudok egy ilyen kutyát. Ugorj be, amikor mész ebédelni Jamesszel, addigra lesz számodra valamim.

– Ne legyen extrém! Nem akarom megijeszteni.

Toby mosolygott.

– Bízd csak rám.

Egy hatalmas méretű kutya ült Toby mellett, csüngő pofáját óriási nyálbuborékok csúfították.

Sera megrázta a fejét.

– De egy szar alak vagy, McManus!

– Most mi van? Azt mondtad, kihívás elé akarod állítani.

– Azt mondtam, némi kihívás elé.

Toby önelégülten elmosolyodott, a szemében gonoszkodó fény csillant.

– Nem tudtál szerezni egy bernáthegyit?

– Ilyen rövid idő alatt nem. Ő itt Kevin. Egy masztiffbébi.

Serának kikerekedett a szeme.

– Ez egy kölyökkutya?

– Tíz hónapos. Nagyon cuki, de egyáltalán nincs megnevelve.

Sera akarata ellenére elnevette magát.

– Na akkor add ide nekem. – A fejét rázta, miközben kinyitotta a furgonja hátsó ajtaját, a kölyökkutya óriási feneke alá tette a kezét, és betuszkolta a kocsiba. – Délután találkozunk, ha csak nem vonszol el valamerre ez a jószág.

– Kérhetek valamit? Elküldöd a mai foglalkozásról készült videót? Megígérem, hogy nem teszem fel a YouTube-ra. Talán.

Sera bemutatott Tobynak, és elhajtott.

– Mi a… fene… ez? – Ethan arcából kiment a vér, amint meglátta Serát és vele a kutyát.

– Ő Kevin. Nagyon aranyos. Csak… nagy.

– Ez nem egy kutya! Ez egy kibaszott ló!

– Hé! Vigyázz a nyelvedre! Kevin még baba. Amúgy meg mi van, ha egy masztiffal kell együtt játszanod a filmben, mint az Egyik kopó, másik ebben?

– Azért én inkább egy Gazdátlanul Mexikóban jellegű moziban reménykedem, egy csivavával. – Ahogy Sera közeledett, Ethan egyre hátrált.

– A masztiffok sokkal kedvesebbek, mint a csivavák, azok gyakran megátalkodott jószágok.

Ethan hozzápréselődött egy fához.

– És ez a kisborjú nem az?

– Meg akarsz tanulni bánni a kutyákkal, vagy nem? Az óra ketyeg, Ethan. Az összes gyáva meghátrálásod is beleszámít az idődbe.

Ethannek megkeményedett az álla, hátrahúzta a vállát, kihúzta magát, amitől magasabbnak látszott.

– Nem vagyok gyáva, csak egy sima kutyára számítottam, nem erre a… Kevinre.

– Bocs, nem volt szándékos – Sera kedvesen elmosolyodott. – Csak Toby azt gondolta…

– Várj! Szóval Kevin McManus ötlete volt?

– Arra gondolt, szeretni fogod a kihívást.

– Igen? Akkor add csak ide nekem ezt a vadállatot. – Ezzel vonakodva kinyújtotta a kezét, és megfogta Kevin pórázát.

– Itt leszek melletted – mondta Sera.

Ethan bólintott.

– Na gyere, nagyfiú… – De mielőtt még be tudta volna fejezni a mondatot, Kevin nekilódult, maga után vonszolva Ethant.

– A francba! – Sera üldözőbe vette őket. – Ethan! – kiabált teli torokból – Engedd el! Majd én visszahozom.

De Ethan nem engedte el a kutyát.

Kevin keresztülnyargalt a füvön, a kacsák hápogva, szárnycsapkodva repkedtek szét az útjából. Ethan a kutya nyomában futott bukdácsolva és ordibálva.

– Hóha, kis barátom! – Mintha egy lónak parancsolna.

Sera a nyomukban rohant, kerülgetve a babakocsit tologató rémült anyukákat és egy öreg nénit, aki a madarakat etette kenyérmorzsával.

– Bocsi! – kiabálta futás közben válaszolva a „Hééé!” és „Vigyázzon!” kórusra, majd hirtelen megtorpant. – Jaj, ne… – nyöszörögte, amint konstatálta, hogy az önfejű kutya a tó felé veszi az irányt.

– Kevin, neeeee! – süvítette Ethan, ahogy a kutya elrugaszkodott a parttól. Ember és kutya egy darabig szárnyalt a levegőben, majd loccsanva belepottyantak a vízbe.

Serának földbe gyökerezett a lába, a szeme kikerekedett, a szája tátva maradt. Most fullad vízbe Ethan James, a filmsztár, már az első foglalkozás alkalmával.

– Megöllek, Toby! – motyogta, amint a tó partjához iszkolt.

Ethan a tó hordalékos alján ült, a víz a derekáig ért, Kevin mellette. Ethan végigsimította a haját, hátracsapta a vizes borzalmat, majd lassan felállt, és próbálta levakarni az iszapot a kezéről. Az egykor ropogós fehér inge a mellkasához tapadt, és az átázott anyagon keresztül jól kirajzolódott izmos alakja.

Sera megdermedt, először élesen, majd finoman kifújta a levegőt.

– Ó. – Ethan észbontóan jól nézett ki. Haja hátrasimult, átázott ruhája hozzátapadt csodálatos testének minden egyes centiméteréhez.

– Te jóságos ég, az ott Ethan James? – kérdezte Sera mellett lihegve egy női hang.

– Csak én érzem úgy, mintha a Büszkeség és balítéletben lennék? – suttogta egy másik nő mögötte.

Nem, nem csak te. Ethan pont úgy nézett ki, mint Colin Firth Mr. Darcy szerepében, amint csöpögve és szexin lép ki a tóból a Pemberley-nél.

– Segítenél? – szólt oda Serának Ethan, ahogy cuppogva próbált kijutni az iszapos tószélről a partra, maga után vonszolva a vizes és sáros Kevint.

Sera előresietett.

– Bocsi, bocsi – mondogatta, és kivette Ethan kezéből a kutyapórázt.

– Hölgyeim – szólt Ethan az őt bámuló négy nőhöz. Ezután teátrális mozdulattal hátrasimította a haját, majd sokatmondóan beletörölte a kezét a vizes mellkasába. Serához fordult.

– Látod? Sosem adom fel.

Sera nevetett.

– Ezúttal nem lett volna baj, ha inkább feladod.

– Semmiképp. Egész idő alatt uraltam a helyzetet. – Szélesen elmosolyodott, amitől az arcára máris kiültek azok a gödröcskék, és nyelve hegyét beharapta a metszőfogai közé. Ezután nevetni kezdett, de úgy, hogy kétrét görnyedt, kezét a térdére tette, és egész testében rázkódott.

Annyira szép volt – mit szép, gyönyörű! –, hogy Sera egy pillanatra még lélegezni is elfelejtett.