Szepes Mária

PÖTTYÖS PANNI

Harkály anyó

Móra Könyvkiadó

Tartalom

TOLLÁSZKODÁS

AZ A BUTA HARKÁLY ANYÓ

KÍVÁNSÁGMŰSOR

A VADONATÚJ NAGYPAPA

A CSEPPKŐBARLANG TÖRTÉNETE

TÖBBSINCS MANÓ

LEVÉL TEGNAPORSZÁGBÓL

AZ ELFELEJTŐS DUGIFIÓK

EGY MÁSIK HARKÁLY ANYÓ

KUKSI MANÓ

EMLÉK LESZ-E AZ ÓVODA?

TOLLÁSZKODÁS

– Nem lehetne, hogy én ne őserdőutazó, hanem őr legyek az állatkertben, aki eteti az állatokat, meg vigyáz rájuk? – kérdezte Bácskai Csibi nagy lélegzettel Eszter nénitől egy tavaszi reggelen a pöttyös óvodában.

– Persze hogy lehet – mondta Eszter néni. – Hogy jutott ez most eszedbe?

– Tegnap jutott eszembe. Voltunk az állatkertben.

– De miért sírtál annyira? Láttam, mikor hazajöttetek – firtatta Cirok Rudi. – Úgy bömböltél, hogy felverted az egész házat. Elestél?

– Nem estem el! – Csibi arca pirosra gyúlt. – Csak nem akarták odaadni nekem az egyik őzikét.

– Mit csináltál volna egy őzikével? – csodálkozott Eszter néni. – Cumisüvegből etettem volna. Meg egy mackót sem adtak a kisállatóvodából. Pedig az két lábon állva szívta a tejet egy nagy üvegből, amit az ápoló bácsi adott neki. A kezét is megfogta, nehogy elvegye tőle. Én is így etettem volna.

– Ezek az állatok nem lakótelepi lakásba valók – magyarázta Eszter néni. – Csak ott érzik jól magukat, ahol föld vagy fű van a lábuk alatt!

– Nálunk jól érezték volna magukat! Őzikék és mackók biztosan szeretnek puha ágyban aludni! Mindennap vennék nekik fagylaltot, és azt is cumisüvegből adnám nekik. – Aztán hirtelen más jutott eszébe. – A madárházban nagyon szorosan vannak a madarak. Mindenféle gyönyörű madár. Észre sem vették volna, ha egyiket betesszük a szatyrunkba, és hazavisszük!

– Az állatkert állatait nem lehet hazavinni! – kiáltottak rá a gyerekek Csibire.

Ebben a pillanatban rászállt az ablakpárkányra egy karcsú, selymesen ködszürke gerlepár.

– Kukkurrua! Kukkurrua! – turbékoltak szelíden, és kényelmesen tollászkodni kezdtek. – Látod? – mutatott rájuk Eszter néni. – Ezek lesznek a te madaraid! Egyiket Benőkének, a másikat Susinkának hívják. A tízórai kenyérből kiszórsz nekik néhány morzsát, és akkor mindig visszajönnek hozzánk! És te fogsz vigyázni rájuk. Eteted őket, meg az őrzőjük leszel.

A két gerle nagy szárnycsattogással felröppent hirtelen.

– Elmentek! – kiáltotta Csibi ijedten.

– Majd visszajönnek, ha meglátják a morzsákat! Légy nyugodt! Figyelik ezt a párkányt! – Eszter néni egyszerre másról kezdett beszélni. – Ideje, hogy elkezdjük a kismadarak számlálását! – javasolta.

– Minek kell megszámlálni a kismadarakat? – kérdezte Matyi Tamás.

– Mert aki a kismadarakat nem tudja megszámolni, annak a kezéből könnyen kirepülnek a forintok, mikor leküldik vásárolni az ABC-áruházba. Ti is szoktatok ott vásárolni, ugye?

– Igen! – kiáltották a gyerekek.

– És ha nem tudjátok megszámolni, mennyi pénzt kaptatok vissza egy húszforintosból, mi történik otthon?

– Mérgelődnek – mondta Hajni tárgyilagosan. – Én sohase kapok ki! – hencegett Gabi.

– Mert neked mindig csak annyi pénzt adnak, amennyiért vásárolni kell! – feleselt Csibi. – Hogyha többet kapsz, mindenféle butaságokat raksz a kosaradba, annyit, hogy a végén nem is tudod kifizetni!

– Nem igaz! Csak elszórom, ha visszaadnak! Véletlenül! – védekezett Gabi.

– Szóval a forintok kirepülnek a kezedből! – állapította meg Eszter néni. – Azért fontos, hogy mi is elkezdjük a számlálást! A szám megköti őket. Nem tudnak elszökni tőle! – Három pelyhes, sárga, piros csőrű kiscsirkét rakott az asztalra.

– Jaj de édesek! – kiáltotta Panni.

– Hány csibét látsz magad előtt? – kérdezte Eszter néni. – Sokat! – kiabálták a gyerekek.

Volt, aki meg is tudta számolni. Egy, kettő, három.

Újabb és újabb csibék, majd másfajta kisebb-nagyobb játék madarak kerültek elő Eszter néni dobozából. Hol hozzátette valamelyiket az asztalon sorakozó állatokhoz, hol elvett belőlük.

Azt figyelgették, mikor van több, mikor kevesebb. Panni és Peti tízig meg is számlálta őket. Matyi Tamás tizenöt kisállatot számolt meg az asztalon.

Hajni, valamennyiük meglepődésére, elszámlált húszig. Bácskai Csibi tizenkettőig jutott el nagy hadarással, azután már összevissza kavarta a számokat:

– Tizenhúsz… huszontíz… kilenctíz…

– Állj meg! – nevetett Eszter néni. Aztán hozzátette: – A mai foglalkozáson a sokról és a kevésről volt szó, de megtudtam, hogy csupa matekzseni gyerekem van, ezért most egy számolós tornaéneket játszunk együtt. Figyeljetek csak, rajta!

Egy-kettő-három-négy, ötre-hatra készen légy! Hajolj jobbra, hajolj balra, hétre-nyolcra nyúlj magasra, ugorj egyet! Kilenc, tíz, fussál helyben, amíg bírsz!

A gyerekek hamarosan együtt énekelték Eszter nénivel a mókás számolódalt, és kacagva hajlongtak, ugráltak, nyújtóztak közben.

– Ez klassz játék volt! – mondta Csibi lihegve. Ő addig futott helyben, míg elakadt a lélegzete.

– Én nem vagyok jóban a kismadarakkal – közölte Gabi szintén fújtatva.

– Miért? – kérdezte Csibi sértődötten, mintha Gabi őt vádolta volna meg valami csúnya dologgal.

– Mert nem engedik, hogy megfogjam őket!

– Majd bolondok lesznek, hogy a nagy mancsodba szorítsad szegényeket, és beledugjad egy kalickába! – rikkantotta Cirok Rudi.

– Azután megsüssed és felfaljad őket! – duplázott rá Peti.

– Én nem is tudok sütni – védekezett Gabi. – Meg a kismadaraknak szőrük van. És a szőrt nem lehet megenni.

– A madaraknak tolluk van – igazította ki Eszter néni. – És az énekesmadarakat különben sem szokták megenni.

– Vannak nagyon buta madarak is! Én ismerek egy nagyon de nagyon buta kis harkályt! – mondta Panni nagy lélegzettel.

– Honnan ismered? És miből tudod, hogy nagyon buta? – csóválta a fejét Eszter néni hitetlenül.

– Ila néni ablakából átlátunk egy háztetőre, és az a buta harkály folyton veri a csőrével a tévéantennát. Olyan gyorsan üti, hogy csak úgy pörög. Nagyokat kong is. Azt hiszi, az egy fa, és bogarak meg kukacok laknak benne.

– Milyen az a harkály? – tudakolta Matyi Tamás.

– Egy nagyon szép és érdekes madár. Hasznos is. Mert pusztítja a férgeket. Azokat, amelyektől kukacosak lesznek a gyümölcsök, és megbetegszenek a falevelek. A harkály férgekkel eteti a fiókáit is. De olyan harkály anyóról még nem hallottam, amelyik a tévéantennát kalapálta volna a csőrével! – nevetett Eszter néni.