AMTAK E-KÖNYVEK

HERCZEG FERENC

SZELEK SZÁRNYÁN

REGÉNY

ISBN 978-615-6798-11-4

AMTAK Bt, 2024

Tartalom

I.

Indulás. - Útiterv. - Hajótörvények. - Tengeri ütközet a Baross-kikötőben. - A szirakuzai Colombina veresége. - A Sirály kívülről és belülről. - A Sirály legénysége, különös tekintettel a sánta generálisra. - Utasok.

II.

A vitorlázás dicsérete. - A morlák csatorna. - A generális dominiuma. - A generális hölgyei. - Három kárakatona. - A jövő zenéje. - Paradicsom-metropólis. - A matróz édesapja. - Tonio gitáron kíséri Pálmay Ilkát. - A Marconi-telefón. - Nina. - A cápa. - A sirokkó hatása Cézárra. - Arbe, az Adria özvegye. - Egy magyarbarát olasz. - Nina palazzója. - A generális kedves öccse. - Az arbei tonhalászok cápát fognak, minek következtében elveszítjük a generálist.

III.

A csillagok dicsérete. - Delfinek és a Búr-induló. - Szárnyas oroszlán és kétfejű sas. - Zára. - Politikai elmélkedés, melynek megvan az az előnye, hogy nem kell elolvasni. - Elégtételt veszünk a németen. - Menekülés a szúnyogok elől.

IV.

A hiúság bűnhődése. - Tengeri állatok öröme. - Tenger-Fejérvár. - A szép Busila. - Kabóca a templomban. - Vallásosság és angolna-halászat. - Tonio mint időjós.

V.

Drága gyujtó. - Polipvillázás a lagunában. - A nagylelkű pénzügyőrök. - Cézár babért szerez.

VI.

Győzelmünk a cs. és kir. haditengerészet fölött. - Tonio követi Marcus Curtius példáját. - Az elegáns kikötés elmélete. - Viszontlátjuk a generálist. - Az arbei cápa tragédiája. - Néhány szó Szebenikóról. - A nagyhorvát állameszme belső kapcsolata az ordítozással.

VII.

Kirándulás a középkorba. - A középkorban Mayer kisasszonnyal találkozunk. - Mayer kerületi kapitány úr, úgyis mint festő. - Először halljuk Paziga Coriolán gróf nevét. - Éjjeli szerenád. - Velencei éjt rendezünk, mely alkalommal Zepe franciául beszél. - Flirt és bóra. - Megmentjük Cézár életét. - A velencei éjt gyászos hajnal követi. - Gyors búcsúzás. - A gramofón hattyúdala.

VIII.

A traui forgóhíd és az osztrák közigazgatás. - A Hét kastély tájékán. - A komám kutyacápája. - Az udvarias kapitány. - Az óriás dentále. - Az udvariatlan kapitány. - Osztrák kereskedelmi politika, vagy: szász ember mint magyar mártír. - Paradicsomot árulunk és párbajképteleneknek jelentjük ki magunkat. - Paziga gróf yachtja. - A generális meg akarja menteni egy fiú életét, de aztán megelégszik azzal, hogy nyakon üti.

IX.

A gomenai vén tonhalászok. - Toncsapat a hálóban. - Lyuk a hálóban.

X.

Nagy toilette a Sirályon. - Latinok és szlávok Raguzában. - A gráci orfeum-társaság. - Lacroma. - Versenyúszás, melynél a cápa a starter. - A tanár úr és a hatlábú tengeri csillag. - Paziga gróf kastélya.

XI.

A brénóvölgyi leányok dicsérete. - A szélcsend, mint az olasz-horvát viszály szítója. - Tőkehal, melyről azonban jobb nem beszélni. - József, a kakas. - József csodálatos megmenekülése. - Őfelsége Pelikánja. - Tonio mindig tudja, hányat ütött az óra. - Cattaro, a világ legunalmasabb városa. - Katonai titkok, melyeket nem érdemes titkolni. - Paziga gróf még egyszer és utoljára.

XII.

A szigetek felé. - Hej, koma, mit üzensz a feleségednek? - Votán, a vadember. - Sír a hegytetőn.

XIII.

A magyar hadihajóraj. - A bója mellett való kikötés elmélete. - A lisszai rendőrség hanyagsága: vagy pucér kölyök a hölgyek közt. - A hajósnép dicsérete. - A 23. számú cs. és kir. gőztender. - A busii kék barlang. - A tenger rabjai. - Mit tud kérdezni egy unatkozó kis fiú? - Csodálatos szabadulás. - A tejeskanna. - A Sirály lakomát rendez a haditengerészet tiszteletére. - Három vászonnadrág.

XIV.

Vademberek a Spalmadorin. - Éhínség. - Éjjeli út. - A kormányzás dicsérete. Cittavecchiában adriai szirénát fogtak. - A padrone hidegvére megmenti a Sirályt a gyékényszikláktól. - Pofon a nemzeti zászló becsületének szolgálatában. - Majdnem megveszem az adriai szirénát.

XV.

Zepe mint polgár. - Az óriás ördöghal. - Helka ötöt kölykezett. - Még egyszer Arbe. - Sólyomszem. - Az udvarias magyar gőzös. - Hazatérés. - Búcsú a Sirálytól és az Adriától.

Böcklin mesternek van egy megragadóan mély képe: a szélcsend. Mostanában a berni képtár büszkesége.

Azúrkék égboltozat alatt pettyes, a sósvíztől likacsos kőszirt emelkedik ki a mozdulatlan tengerből. A kövön hableány pihen, néhány álmosan tollaszkodó, feketefejű sirály társaságában.

Fullasztó csend, izzó hőség, vakító napfény árad ki a keretből. A halfarkú leány egy bágyadt mozdulatot tesz a karjával, mintha fel akarna emelkedni; zsibbadt tagjai azonban visszahúzzák a sziklalapra.

Álmodozva, vágyakozva, bájos aléltsággal és mégis gonoszul leselkedve tekint ki a messzeségbe, mintha várná a közeledő vihart, mely szilaj életre fogja kelteni az alvó tengert.

Soha még a vihar előtti baljóslatú csendet közvetlenebbül nem jelképezték, mint e nyugalmas és mégis démoni erejű képen.

Azt kérded tőlem, szíves olvasóm, hogy mi közöd neked, a jó családapának és békés adófizetőnek, a halfarkú némberhez? - A könyv, melyet ezúttal a kezedbe adok, a hableányról szól. A nyári álmát alvó Adriáról, melynek lomhasága merő báj, pihenése csupa erő, mosolya izgató veszedelem.

A vitorlás sportember úti naplóját akarom közrebocsátani.

Az ő Adriája nem a banális tenger, melynek hullámsivatagján únottan dohog a "Dániel Ernő". Aki gőzhajón járja a tengert, az nem talál ott egyebet, mint vizet és megint csak vizet, valamint a gyorsvonat utasa is csak egyforma szántókat lát az Alföldön. Aki azonban kocsin kalandozza be az országot és vitorláson a tengert, az nyüzsgő életet, mozgást, ezer képet és szépséget lát mindenütt.

Sok ezer tengeri mérföldet tettem meg vitorlás hajón és most, midőn őszi szél süvölt a téli szállásán veszteglő yacht kopasz acélkötelei között, most hálával, epedve és szinte nevetséges meghatottsággal gondolok rá vissza.

Vidáman süvöltő sirokkó szárnyán hasította a fehércsipkés, indigókék habokat; tikkasztó szélcsendben szegett vitorlaszárnyakkal vesztegelt a vakítófényű tenger tükrén; rémült sirályként menekült a fagyos leheletű bóra elől; világos éjszakán, mikor a tenger millió csillagot ringatott, fekete hattyúként lebegett a fölkelő hold óriási tányérja felé; újhold éjjelén pedig foszforeszkáló csapást vont a barnapiros tengeren.

Sorra jártam vele a füstfelhőkbe burkolt, szirénabúgástól és ciklopszkalapálástól hangos nagy kikötőket. Meglátogattam az Adria ósdi városait és düledező kastélyait. Kikötöttem elátkozott sziklaöblökben és áldott pálmás szigeteken. Csillagok alatt aludtam, tündöklő napfényre ébredtem. És kalandozásaim közepett, mialatt a vadászat, a halászat, a főzés és a nagymosás apró-cseprő gondjai foglalkoztattak, egy kissé mindig mámoros voltam a szabadság gondolatától és a tenger költészetétől.

Az olimpusi közömbösség, mely a vitorlázó sajka fölött mosolyog: megnyugtat, fölemel és megtisztít. Az örökké zúgó nagy szimfónia hatása alatt megváltoznak fogalmaid az élet értékeiről. Amit nagynak, fontosnak és fájdalmasnak láttál, azon mosolyogni tudsz egy csillagos éjszakán. Kicsi dolgok pedig megnőnek. A fehér pillangó, mely együgyűen és reménytelenül libben húsz mérföldnyire a parttól, az elveszett élet tragikumával hat rád. A kecses ív, melyben a halászmadár az árbocod körül suhan, a művészeti tökéletesség fogalmával ajándékoz meg. A parti ház ablaka, melynek derengő fénye éjjel visszatükröződik a fekete vízben, ifjúkori emlékek erejével markol a szívedbe. Az esti csillag, mely a távoli szirt fölött fénylik, lázba ejt, mint a hieroglifa, mely a teremtés titkát hirdeti.

Izgalmas mese, érdekes történet nincs ebben a könyvben. Sőt az is meglehet, hogy midőn az Adria nyári varázsának egy parányát akartam neked elhozni, csak egy marék száraz tengeri sást, fakó homokot és szétfutó habot tettem az asztalodra, kedves olvasóm.

Egy vád ellenében azonban eleve is tiltakozni akarok.

Azt mondták, nem való, hogy magyar író létemre idegenben szedem a benyomásaimat.

Kálmán király emlékére kérdem: hát Magyarország már nem terjed a Kárpátoktól az Adriáig? Csak a kecskeméti nagy buckától a szegedi tanyákig?

Megnyugodhatnak olvasóim. Nem csábítom őket idegenbe, csak a tengerre. Arra a tengerre, melynek Árpádok voltak az urai és Zrinyiek a költői. Melynek ezüstpárás messziségébe kívánkozik az álmodozó, elmélkedő magyar lélek. A hajónk topján magyar zászló leng. Az ősi városok ormáról, melyek alatt elvonulunk, magyar dicsőség emléke ragyog le ránk.

Ha most ott nem ismernek minket, az egy okkal több, hogy megismerkedjünk velük. Ha magyar vitorlás rajok népesítenék be a partokat, akkor a partok lakói sem volnának hozzánk annyira idegenek és mi tengeri kalandozók elmondhatnók: Pro patria est, dum ludere videmur!

I.

Indulás. - Útiterv. - Hajótörvények. - Tengeri ütközet a Baross-kikötőben. -
A szirakuzai Colombina veresége. - A Sirály kívülről és belülről. -
A Sirály legénysége, különös tekintettel a sánta generálisra. - Utasok.

Július 1.

Reggel tíz óra felé hagytuk el a Sirállyal a fiumei Baross-kikötőt, hogy útra keljünk Dalmátország felé. Tonio és Zepe csónakba szálltak és vontatni kezdték a Sirályt és a hajó lassan siklott a fakikötő bejárata felé. Öreg vitorlánk bágyadtan csüngött alá; a Monte Maggiore tájékán azonban már biztatóan feketéllett a Quarnero. Onnan közeledett a reggeli maesztrál.

Tegnap délután öt órakor a budapesti lakásomon ültem, az íróasztalom előtt. Nagy sebbel-lobbal egy cikket kellett még befejeznem. A fogadószobámban félóra óta egy érett korú hölgy ült, aki a fejébe vette, hogy a Nemzeti Színház igazgatója csak az én ajánlatomra vár, hogy őt drámai szendének szerződtesse. Odakünn az előszobában egy mély basszushang feleselgetett a legényemmel. Engem pedig írás közben hirtelen rémülettel töltött el a gondolat, hogy két rendkívüli fontosságú levél hever az íróasztalomon, melyekre elutazásom előtt még válaszolnom kell... És ekkor belépett a legényem.

- A fiumei vonat egy óra mulva indul... Nem tetszett még megmondani, hogy mit csomagoljak... És egy úr van odakünn, aki iskolatársa volt a tekintetes úrnak... A levélhordó kéreti, hogy tessék aláírni a tegnapi ajánlott leveleket... A kiadó úr pedig sürgősen kéreti a telefonhoz...

Letettem kezemből a tollat. Emberi számítás szerint ki van zárva, hogy én holnap reggel Fiuméban lehessek. De azért mégis ott leszek!

És most itt vagyok. Hajnal óta vágtató sietséggel jártam be különféle raktárakat és boltokat, hogy beszerezzem mindazt, amire több heti útján szüksége lehet a Sirálynak. A sok pléhdoboz, faláda, csomag és palack mind ott hever még a födélzeten. Mikor már indulófélben voltunk, a komámnak, aki útitársammá szegődött, eszébe jutott, hogy elfelejtett magyar mustárt venni. A kis keresztfiam pedig a koronát, melyet egyik bőkezű nagynénje adott neki útravalóul, mindenáron csokoládéba akarta befektetni. Én azonban nem engedtem őket többet partra szállani.

Előre, előre a terzatói Boldogasszony nevében! Ki a Quarneróból, ki a tengerre, ahol nincs nyomda, nincs telefon, nincs posta és nincs színház!

Cihelődés közben elmondtam az idei útitervet. A morlák csatornán át Arbeba vitorlázunk, onnan - mindig a dalmát partok mellett portyázva - Zárába, Szebenikóba, Trauba, Spalatóba és Raguzába. A Bocche di Cattaro lesz utunk legdélibb pontja. Visszajövet kikerülünk a nagytengerre és sorra bekalandozzuk a szigeteket. Egyebekben azonban semmiféle előzetes megállapodáshoz nem kötjük magunkat. Ott kötünk ki, ahol kedvünk tartja. Addig maradunk egy-egy helyen, míg jól érezzük magunkat.

Ezek után kihirdettem vendégeimnek a hajótörvényeket:

1. A vitorlázást nem szabad utazásnak tekinteni, hanem csak a hajón való tartózkodásnak. Ezért a türelmetlenségnek mindenféle megnyilatkozása tilos.

2. A hajón tilos politikáról, irodalomról és művészetről beszélni.

3. A kikötőkben, hol megfordulunk, nőknek sem tréfából, sem komolyan nem szabad udvarolni.

4. A kosztot és az időjárást csakis dicsérő jelzők kíséretében szabad bírálgatni.

5. Ha valaki közülünk fordítva teszi fel a sapkáját, az azt jelenti, hogy nem óhajt beszélgetni.

Azzal fordítva tettem fel a sapkámat és a kormány mellé telepedtem.

A Sirály egyébként azért indult a fakikötőből, mivel el akarta kerülni a fiumei nagy gőzösök szomszédságát. A pernyeeső, mely szakadatlanul aláhull az óriás kürtőkből, megszeplőzteti a vitorlák szűzies fehérségét, ennél nagyobb bánat pedig alig érheti a yacht-embert.

A móló végében nagyobb trabakolók rakodtak tölgyfadongákkal. Egy Colombina nevű szirakuzai boros suner pedig éppen szembe jött velünk. Tonio megcsáklyázta a Colombina farát, hogy utat adjon a Sirálynak és a szépnevű talián hajó ekkor dühösen elkáromkodta magát. Azaz nem is a Colombina káromkodott, hanem a tüskés bajszú, ragyogó szemű emberi fej, mely most kibukkant az árnyékvető ponyva mögül. A következő pillanatban úgy hullott az olasz szitok a Sirály födélzetére, akár a kopogó jégeső. A szirakuzai padrone, magyarán szólva, annyi becsületet sem hagyott rajtunk, mint a hajóhúzó lovon.

Azt hiszem, ha sejthette volna, ki lappang a Sirály konyhájában, kétszer is meggondolta volna a dolgát. Ott lenn volt a magyar-horvát tengerpart legnagyobb szájú embere, népies nevén a sánta generális, ki az első matróz tisztjét viselte. A generális a következő pillanatban már kiperdült a csapóajtón és farkas- nem! tigrisszemet nézett a borpancsolóval. A megpukkadásig teleszívta magát levegővel, mint a duda, majd bivalytüdejének minden tartalmát borzalmas olasz szitkozódások formájában a boldogtalan Colombina felé zúdította. És miként az egyszeri kovácslegénynek is derogált tizenkettőnél kevesebb szabóval kikezdeni, úgy a sánta generális sem elégedett meg egy árva olasszal, hanem haragjának ciklonjával végigsöpört annak egész családfáján, nem feledkezvén meg a szirakuzai keresztkomaságról sem, végül nekiesett Dante egész nemzetének, tiszta foltot nem hagyván annak becsületén.

A generális trombitálása fölverte az egész kikötőt. A veszteglő bracerák megelevenedtek, a mólón szaladva közeledtek a naplopók, hogy néhány corpo di bacco segítségével résztvegyenek az ütközetben. Luigi pedig, a fiumei kikötő ismert éjjeli csendháborítója, akit egyébként gyöngéd kötelékek fűztek a Sirályhoz, mivel ő volt állandó bárkásunk, most gyors evezőcsapásokkal sietett a segítségünkre. Horvátok és fiumei olaszok talán a velencei háborúk óta sem küzdöttek ennyi lelkesedéssel a magyar zászló becsületéért.

A Colombina megsemmisítő vereséget szenvedett. A padrone bekapta tüskés fejét a ponyva alá és a Sirály kevélyen kilebegett a kikötőből. Odakünn a generális privátszorgalomból még folytatta volna a veszekedést, mint a megbomlott óra, ha el nem állítjuk a nyelvét. Én addig mindig azt képzeltem, hogy a magyar lovasság elsőrangú káromkodókat nevel. Ámde nem áltatom már a nemzeti hiúságomat, mert belátom, hogy az otthonvalók csak műkedvelők a tengerészek mellett.

Miközben a maesztrált várjuk, bemutatom olvasóimnak a Sirályt, legénységével és utasaival egyetemben.

A Sirály negyventonnás yawl. Négy esztendővel ezelőtt épült a legmodernebb amerikai tervek szerint, melyeket a newporti hajógyárból lopatott el Spaics Garibaldi, a tiszteletreméltó isztriai hajóépítő és irredentista. Spaics szerint a versenykutterek terveit másképp nem is lehet megszerezni, mivel a yankeek ezerötszáz dollárt is elkérnek egyért. A meglopott hajómérnök büszke lehet rá, hogy a Sirály mindjárt az első esztendőben megnyerte a polai regattát.

A hajó főárboca húsz méter magas. Van egy hatalmas öregvitorlája, három ormány-, egy szép időre való csúcs- és egy segéd- vagy pillangóvitorlája, melyet csak akkor feszítünk ki, ha szél előtt járunk. A hátsó árbocán csak egy vitorlája van. Összesen háromezer négyszöglábnyi vászonnal vitorlázunk.

Egy kis csónakot is vontat maga után, melyet a laikus mentőcsónaknak, a tengerész pedig jolle-nak nevez.

Ami a hajó belső berendezését illeti, van két kétágyas kajütje, egy csinos szalónja, abban a hosszúnövésű legény is majdnem kiegyenesedhetik, van továbbá mosdója és egy kevésbé csinos legénységi kajütje, az utóbbi egyszersmind konyha is. A kormányfödélzet alatt van egy igen kitűnő helyiségünk, szertár és éléstár; oda csak négykézláb lehet bemenni.

Legkedvesebb tartózkodóhelyünk a kormányfödélzet. Ha háborog a tenger, akkor ugyan végigvágnak rajta a hullámok, rendes időben azonban ebédlőnk és nappali szobánk. Árnyékvető ponyvát is lehet föléje feszíteni.

A Sirály egyébként jó karban van. A vitorlái újak, árbockötelei acéldrótból valók, hajóteste ragyog a hófehér angol yachtmáztól, minden rézszerszáma úgy csillog a napon, mint a színarany. Mivel fel van véve a csász. és kir. yachthajóraj lajstromába, megvan az a privilégiuma, hogy hadilobogó alatt vitorlázhat.

Most pedig bemutatom a yacht legénységét, mely negyedfél emberből áll.

Tonio a kormányos. Neki újabban a kapitányi címet adományoztam, a taksák elengedése mellett. Lusszini ember, tehát kitűnő tengerész és furfangos eszű legény. Ha muszáj, akkor három ember helyett is dolgozik; ha azonban nem muszáj, - és a Sirályon többnyire nem muszáj! - akkor naponta húsz órát alszik. Hidegvérű, elszánt ember, ügyes mint egy akrobata. Mindig jókedvű és mindig udvarias. Van azonkívül egy megbecsülhetetlen tulajdonsága: olasz vérének minden cseppje muzsikális és Tonio pompásan tud bánni a baritonhangjával meg a mandolinjával.

Első matrózunk a fenntisztelt sánta generális. Szelcei morlák és mint ilyen természetesen lelkes híve az Obzor-pártnak. A nevét a katonás külseje, a peckes tartása és a bicegő lába után kapta. Horvátul és olaszul egyforma folyékonysággal tud káromkodni és ennek a tulajdonságának nem egyszer hasznát vettük már a révhatóságokkal folytatott tárgyalásaink alkalmával. Őt a silói tonhalászoktól csaltam el, amivel igen nagy örömet szereztünk a silóiaknak. Azt beszélték róla, hogy a magyar-horvát tengerpart leglustább embere. Én azonban sohasem tudtam megérteni ennek a megkülönböztetésnek az értelmét, mert hiszen a partvidéken minden fiatalember lusta, ott egyáltalában csak az öregek és az asszonyok dolgoznak. Azt hiszem, a generális sok életpályán szenvedett már hajótörést. Hogy Magyarországon is járt már, azt abból az odavetett megjegyzéséből következtetem, hogy Illaván nagyon szép park van. Az igazi hivatását akkor ismerte fel, mikor velünk találkozott. Ő minden rendes munkától irtózott, de a kalandos naplopásnak az a módja, melyet én nyáron át folytatni szoktam, roppantul ínyére való. A keresztfiam társaságában napestig is gázolt a lagunákban, mindenféle tengeri limlomra vadászgatva; egy-egy cifra kagyló- vagy egy tengeri csikóért pedig a bőre épségét is veszélyeztette. Egyébként igen arcátlan legény volt. A szivarjainkat is sűrűn dézsmálta. Hogy mért vittük mégis magunkkal? Mert szerettük. Régi tapasztalás, hogy vonzalmunkat nem a legérdemesebbekre szoktuk pazarolni.

Második matrózunk, egyszersmind a hajó szakácsa, az öreg Zepe. Fölötte rokonszenves és okos ember. Olyan jól főz, hogy bármely nagyobb fogadó chef de cuisine-je lehetne. Az öreg bejárta már az egész világot és folyékonyan beszél öt nyelven, ami egyébként nem ritkaság a vén matrózok közt. Szóval: valódi mintaember lenne, ha hetenkint egyszer-kétszer le nem inná magát a sárgaföldig, illetően a hajó fenekéig. Részegségének legbiztosabb szimptomája, ha elkezd franciául beszélni. Első stádiumában igen szolgálatkész és udvarias. A második stádium már kevésbé kellemes, és sajnálatos, hogy Zepe rendesen a második stádiumon kezdi. Mikor egyszer komoly szemrehányást tettem neki a rút szenvedélye miatt, a következő válasszal fegyverezett le: - Hiszen ha én nem innám, uram, akkor most nem volnék a Sirályon, hanem konyhafőnöke volnék valamelyik nagy óceánjárónak. - És ebben igaza is volt.