Jack Ketchum: Off Season

Copyright © 1980, 1999 by Dallas Mayr

Hungarian translation © Rusznyák Csaba

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jack Ketchum: Off Season

47 North, Las Vegas, 2013

Fordította: Rusznyák Csaba

ISBN: 978 963 598 121 2 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Borító: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Vas Annamária

Korrektor: Balázs Piroska, Keszthelyi-Kiss Judit

Tördelés: KFBook Design Studio

Műfaj: horror

Az évek során két író gondoskodott arról, hogy ne tűnjön el a karrierem a süllyesztőben: a néhai, szörnyen hiányolt Robert Bloch, akinek a Hide and Seeket dedikáltam, és Stephen King.

Ezt a könyvet forró hálával Steve-nek ajánlom – aki, mint kiderült, még Annak Idején olvasta az eredetit.

„Istenem! Istenem! Hát így kell meghalnom?”

Jack Slade

„Sodom and Gomorrah, they run the roadhouse.”

(Little Night Dancin’)
John Cougar

I. RÉSZ
1981. SZEPTEMBER 12.

00:26

Figyelték a nőt, ahogy átvág a mezőn, átlép az alacsony kőfalon, és besétál a fák közé. Esetlen teremtésnek tűnt. Könnyű préda lesz.

Nem siették el. Fehér nyírfavesszőket szaggattak, fakérget hámoztak. Hallották, ahogy mozog az aljnövényzetben. Egymásra néztek, és mosolyogtak, de nem szóltak egy szót sem. Leszaggatták a vesszőket, aztán utánaindultak.

A nő hálát adott az égnek a holdfényért. Kis híján észre se vette a régi pincelyukat, pedig mélyen tátongott. Most óvatosan megkerülte, majd futott tovább a magas fűben és nádban, el a fehérfenyők, feketefenyők, nyírfák és nyárfák mellett. Mohán és zuzmón taposott. A rothadás és örökzöldek szaga töltötte meg a levegőt. Hallotta, ahogy áttörnek mögötte a bozótoson, hangjuk vidáman csengett; mint a sötétben játszó gyerekek. Felidézte, ahogy hozzáértek; durva kis kezek hosszú, éles, koszos körmökkel, amelyek rákulcsolódtak, és felszántották a bőrét. Megborzongott. Már közvetlenül mögötte nevetgéltek. Előtte besűrűsödött az erdő.

Le kellett lassítania. Már alig látott valamit. Hosszú gallyak cibálták a haját, és böködték kíméletlenül a szemét. Felemelte csupasz karját, hogy védje az arcát; az ágak felsértették, kiserkent a vére. A gyerekek mögötte megálltak, és hallgatóztak. Elsírta magát.

Hülye – gondolta, micsoda hülyeség most sírdogálni. Megint mozgásba lendültek, hallotta őket. Vajon látják őt? Bevetette magát a sűrű bozótosba. Az elöregedett merev gallyak úgy szúrták át vékony ruháját, mintha meztelen lett volna, újabb vércsíkok indultak meg a karján, a lábán és a hasán. A fájdalom nem állította meg; tovább hajtotta. Lemondott arról, hogy az arcát védje, inkább arra használta a kezét, hogy félrelökje maga elől az ágakat, így vágott át a bozótoson a tisztásig.

Vett egy nagy levegőt, és azonnal megérezte a tenger szagát. Nem lehetett messze. Rohanni kezdett. Ott lehet, hogy talál házakat, halászkunyhókat. Valakit. A mező hosszú és tágas volt. Hamarosan már hallotta a hullámokat, mire lerúgta a cipőjét, és mezítláb iramodott a hang felé. Közben tizenegy kis sápadt test tört át a bozótoson, és figyelte őt, ahogy fut a holdfényben.

Semmit sem látott, sem házakat, sem fényeket. Csak a magas fű széles síkságát. Mi van, ha nincs előtte semmi, csak a tenger? Akkor sarokba szorítják, csapdába esik. De nem gondolhatott erre. Siess – biztatta magát –, gyorsabban! Tüdejét hideg és fájdalom töltötte meg. Egyre tisztábban hallotta a hangot. A tenger már nagyon közel lehetett, rögtön a tisztáson túl.

Hallotta, ahogy futnak utána, és tudta, hogy mindjárt utolérik. Számára is meglepő erőfeszítéssel rohant tovább. Hallotta a nevetésüket. Borzalmas nevetés volt, rideg és gonosz. Néhányan már mellette szaladtak, minden erőfeszítés nélkül, vigyorogva bámulták, szemük és foguk villogott a holdfényben.

Tudták, hogy védtelen. Csak játszottak vele. Csupán annyit tehetett, hogy fut tovább, és hasztalan reménykedik, hátha ráunnak a játékra. Egyetlen házat sem látott a közelben. Tudta, egyedül fog meghalni. Az egyik üldözője úgy vakkantott fel mögötte, mint egy kutya, aztán valami hirtelen megvágta a lábát hátulról. Éles, égető fájdalom hasított belé, majdnem elesett. Tudta, hogy el fogják kapni. Már körülvették, esélye sem volt. Érezte, ahogy engednek a záróizmai, és tudta, hogy kezdi átadni magát a pániknak.

Ezredszer átkozta el magát, amiért megállította a kocsiját, hogy jó szamaritánust játsszon. De egyszerűen sokkolta az elhagyatott úton, sötétben, egyedül botorkáló kislány látványa. Befordult egy sarkon, és egyszer csak ott volt, szinte derékig leszakadt ruhában. A lámpafényben látta, hogy a kezébe temeti az arcát, mintha sírna. Nem lehetett több hatévesnél.

Úgyhogy megállította a kocsit, odament hozzá, közben a baleset és erőszak szavak jártak a fejében. A lány pedig ránézett azzal a metsző fekete szemével, melyben nyoma sem volt könnyeknek, és rávigyorgott. Erre valamiért rögtön megfordult, hogy visszasandítson a kocsijára, és már látta, hogy ott állnak előtte, elvágják a visszavezető utat. Hirtelen elöntötte a félelem. Rájuk rikoltott, hogy tűnjenek el a kocsijától, bár tudta, hogy hiába.

– Takarodjatok innen! – kiáltotta tehetetlenül és ostobán, s ekkor nevették el magukat, ekkor indultak meg felé. Ekkor érezte meg magán a kezüket, és tudta, hogy meg akarják ölni.

A mellette futók most kezdték becserkészni. Lopva rájuk pillantott. Mocskosak. Szörnyűek. Négyen voltak, hárman a balján, egy pedig a jobbján. A hármas csoportot fiúk alkották, az egyedül futó egy lány volt. Felé kanyarodott, és lendületből nekirontott. A nő elrepült a becsapódás erejétől, és felkiáltott fájdalmában. A többiek huhogva nevettek. Égető fájdalom hasított a hátába meg a vállába, majd két csapást érzett a hátsóján gyors egymásutánban. Lába elgyengült, zsibbadt. Tudta, hogy fogyóban az ereje, de az eleséstől való félelme erősebbnek bizonyult a fájdalomnál, sokkal erősebbnek. Ha földre kerül, halálra verik. Nedvességet érzett a combján meg a vállán, tudta, hogy megsebezték. Mostanra olyan közel járt a tengerhez, hogy érezte szájában az ízét, bőrén a vízpermetet. Rohant tovább.

Látta, hogy a jobbján futókhoz csatlakozott egy új fiú, egy gyorsabb, nagyobb. Istenem – gondolta –, mi van rajta? Valami bőr, valami állaté. Az ég szerelmére, mégis kik ezek? Két újabb gyerek bukkant fel a jobbján. Nem tudta megállapítani, hogy fiúk vagy lányok. Könnyedén törtek előre a magas fűben. Ne játszadozzatok velem – gondolta –, kérlek, elég. A nagyobb fiú megiramodott, és most már közvetlenül előtte futott. Ezzel körülvették. A nagy fiú hátrapillantott rá, ő pedig látta a holdfényben, hogy az arca hegek és kiütések tömör maszkja.

Most már jeges félelem rágta belülről. A pálcáik mélyen belevágtak a hátába és a lábába. Csak annyit tehetett, hogy fut tovább. Csak fut és fut a tenger felé.

Meredten bámulta a fiú hátát, igyekezett összpontosítani, megőrizni erejét és bátorságát. Aztán a fiú hirtelen megpördült, a pálcája körvonalai elmosódtak a levegőben, mire őrületes fájdalom robbant a képébe. Eleredt az orra vére, egész arcát sebesnek érezte. Vér tolult a szájába. Alig kapott levegőt. Tudta, hogy mindjárt kénytelen lesz megállni. Mintha mélyen belül máris meghalt volna benne valami. Majdnem belefutott a fiúba, amikor az megállt előtte. Tekintete jobbra, majd balra villant, kiutat keresett. A fiúra véletlenül sem akart nézni. Nem, amíg nem muszáj.

Valami megvillant a fiú mögött a holdfényben. Ott volt. A tenger. Ettől szörnyű fáradtság lett úrrá rajta. Nem volt már hová menni, nem volt kitől segítséget kérni. Sehol egy ház, csak egy meredek gránitfal vezetett le az óceán ismeretlen mélységeibe. Ha leesne onnan, valószínűleg belehalna. Nem maradt semmi reménye. Megállt, és lassan a köréje gyűlő üldözők felé fordult.

Egy pillanatra ismét csak gyerekeket látott bennük, és zavartan bámulta a szakadt rongyokat meg zsákszöveteket, az elképesztően koszos arcokat, az üldözéstől élénk tekinteteket, a kis, feszes testeket, és arra gondolt, hogy ez nem lehet igaz, gyerekek nem viselkedhetnek így. Hogy ez csak valami vérrel és fájdalommal kibélelt rémálom. Aztán látta, ahogy megvetik a lábukat, és megfeszülnek, pálcáik felemelkednek, szemük összeszűkül, szájuk összepréselődik. Lehunyta a szemét.

A következő pillanatban már rajta is voltak. Mocskos karmok szaggatták a ruháját, a pálcák durván csapdosták a fejét meg a vállát. Felsikoltott, de erre csak újabb nevetéssel reagáltak. Érezte, ahogy nekinyomódik habzó szájuk, teste sikamlóssá vált a vértől és a nyáltól. Ismét felsikoltott, s olyan félelem tört ki belőle, amilyenhez foghatót sosem tapasztalt. Hirtelen sokkal nagyobbnak és erősebbnek érezte magát náluk, akár egy hatalmas, sebzett szörnyeteg. Kinyitotta a szemét, vadul csapkodni kezdett, homlokokat és szájakat talált el apró öklével, nekirontott az aljas, mocskos testeknek. Egy másodpercre úgy tűnt, áttör rajtuk az előtte álló nagy fiú felé. Aztán ismét elárasztották, ő pedig megint nekilódult, kétszer megpördült, lerázta a támadóit magáról, végül kitört. A nagy fiú látta, mire készült, és fürgén ellépett az útjából.

Nem volt min gondolkodni, nem volt idő félni. Nem maradt más lehetőség. Elfutott a fiú mellett, bele a ritkás éjszakai levegőbe. Messze elrugaszkodott a sziklafaltól, lélekszakadva zuhant a vad, habzó hullámok, a mélységes, rideg sötétség felé, végül a hideg, savas tenger mosta le róla a vért.

1:15

A kis kék bőrönd tartalma nem igazán érdekelte őket. Három, kissé koszos pamutblúz. Egy zöld pulcsi. Ezeken kívül semmi, csak melltartók, bugyik, harisnyák meg egy tweedszoknya. Az első ülésen találtak egy elöl gombos fehér kasmírmelegítőt. A lány rávette szakadt katonai pólójára, majd végigfuttatta kezét a puha anyagon, amivel földet dörzsölt bele a ruhaujjakba. Közben két tízéves zsebkésekkel nekiesett a kesztyűtartónak. A kocsit belengte a nő parfümjének és cigarettájának illata.

Pár papírt leszámítva – térképek, jogosítvány, forgalmi – a kesztyűtartó üres volt. A csúnya bőrű fiú kiürítette az első ülésre a kistáskát, és áttúrta a tartalmát: műanyag fésű és hajkefe, hajtű, egy vörös selyemsál, rúzs, szemceruza, egy tégely szemfesték, egy régi, homályos zsebtükör, címtár, napszemüveg, útlevél, zsebszámológép, egy ponyvathriller, egy smirgli, még egy ajakrúzs, pénztárca. A pénztárcában nyolcvanöt dollár volt tízesekben, ötösökben és egyesekben, valamint egy Bloomingdale vásárlói kártya és egy-egy Master Charge és American Express hitelkártya. A fiú végignézte a műanyag tokban lévő képeket: egy fürdőruhás férfi és nő mosolyog a kamerába; egy fura külsejű kis testű kutya; egy kusza hajú, idős nő csirkét tisztít egy mosogatótálban. Semmi figyelemre méltó.

Kipréselte esetlen kamasztestét a kocsiból, és intett a mögötte álló kisebb fiúnak és lánynak. A gyerekek felmásztak az ülésre. A fiú kiválasztotta a sötétebb ajakrúzst, és nekiállt köröket rajzolni vele a visszapillantó tükörre. A lánynak megtetszett a patkányforma kutyáról készített kép meg a zsebtükör, úgyhogy beledugta őket a nyakában lógó mocskos bőrtáskába. Közben a nagy fiú talált egy flakon jégtelenítőt az ülés alatt. Megrázta. Majdnem üres volt.

A csomagtartót feszítővas híján nem tudta kinyitni. Az, hogy a kulcsok ott lógtak az indítóból, semmit sem jelentett neki, nem fogta fel, mire szolgálnak. Csak annyit tudott, hogy a csomagtartóban valami jó is lehet.

Az úton visszafelé észrevettek a fák között egy baglyot. Némán kivárták, amíg levadászott magának egy nagy kecskebékát, amely a vízben gubbasztott, emberi szemnek csaknem láthatatlanul. Figyelték, ahogy a bagoly visszatér a fára a békával, és nekiáll széttépni. Aztán a csúnya bőrű fiú megdobta egy kővel. A találat a mellkasán érte a madarat, mire lezuhant egy szederbokorba. A kisebb gyerekek örömittasan felkiáltottak. A fiú azonban nem vacakolt a tetemmel. Túl sok tüskén kellett volna átküzdenie magát. Majd jön valami állat, ami könnyedén áttör a bozóton. Éjjel minden vadászik.

11:30

Kezdett megtetszeni neki a konyha. Remek konyha lesz, csak ki kell takarítani. Hosszú, szétnyitható asztal; tágas pult; bőséges fény a két kisebb nyugati és déli ablakból, illetve a mosogató fölötti nagy ablakból, ami keletre, az immár hátsó kertként szolgáló, haldokló aranyvesszőkkel benőtt rét fölé magasodó hegyre nézett. De a legjobb a szoba közepén álló régi, nagy hasú kályha volt, ami az egész helyiséget és valószínűleg a két hálót is képes befűteni.

A konyha volt a legnagyobb helyiség a házban, és nyilvánvalóan az otthon fókuszpontjának tervezték. Mindkét ajtó abba vezetett: a hátsó a mosdó mellett nyílt, a főbejárat pedig az asztal mögé, egy hatalmas bőrszófa mellé. Nagyon kényelmes lesz. Carla egy pillanatra hátrébb lépett a mosdótól, hogy körülnézzen. Már egészen jól festett. Felkapta a kályhából származó hamuval és törlőanyaggal teli barna papírzacskót, s kivitte a verandán álló szemetesbe. Milyen szép időnk van – gondolta. A nap ragyogott, a levegő pedig csak éppannyira csípett, hogy legyen ürügye beüzemelni a kályhát. A távolból hallotta a partra kifutó hullámokat. Kár, hogy innen nem lehetett látni az óceánt. Csak egy magasan szálló albatroszt szúrt ki bő fél kilométerre.

Kinyitotta a fészer ajtaját, és látta, hogy tele van pakolva felhasogatott tölgy- és nyárfával. A padlón tűzifát talált egy dobozban. Valaki elég alaposan előkészítette neki ezt a helyet. Igaz, koszos volt, de hát erre lehetett számítani, és Carla nem bánta, ha kicsit takarítania kell. A fát viszont értékelte – a favágás sosem tartozott az erősségei közé. Értékelte az apróságokat is, például a segélyhívó számokat a telefon fölött, ha esetleg orvost vagy – szörnyű gondolat – rendőrt kellene hívnia, az írógépének szánt hosszabbítót a konyhaasztalon, ahogy azt is, hogy valaki bedugta neki a hűtőt. És az a valaki még nagyjából fel is söpört. Ahhoz képest, hogy az ügynök azt mondta, a házat bő egy éve adták ki utoljára, nem is tűnt olyan koszosnak. Rosszul alakult a tavaly nyári szezon, magyarázta az ügynök. Ellepték a partokat a medúzák. Carla ezek után szörnyű felfordulásra számított, és most örült a kellemes csalódásnak. Összességében egész tűrhető állapotban volt a hely. Talált a fészerben egy jó éles fejszét is, ha szüksége lenne még tűzifára, de elnézve a tartalékot, biztosra vette, hogy hacsak nem szokatlanul kemény ősznek néz elébe, nem kell majd fát hasogatnia.

Fordult párat a hasábokkal, és berakott a kályhába annyit, amennyivel egy ideig kihúzza. Aztán töltött magának egy csésze kávét, és leült az asztalhoz, hogy átgondolja, mi tennivalója van még. A fürdő tiszta, a hálószobák tiszták, és most már a konyhával is végzett. Maradt a nappali meg a padlás, már ha utóbbival akart egyáltalán foglalkozni. Ha nem várná holnapra Jimet, Marjie-t és a többieket, a nappalival is ráérne még pár napig, de mivel hat vendége lesz, valószínűleg kell majd a hely.

Hülyeség volt ilyen hamar meghívni őket, mielőtt egyáltalán berendezkedhetett volna. De hirtelen sugallatra tette, és most már nem lehetett visszakozni. Jim végzett a forgatással, és ki tudja, mikor kell rohannia L. A.-be egy újabb bugyuta tévéreklámhoz vagy valami hasonlóhoz. Úgyhogy legalább neki feküdt az időzítés. De hogy mégis hogyan szűrte össze a levet egy színésszel? Általában véve nem tartoztak a kedvenc embertípusai közé. Együgyűek és nagyon egocentrikusak. De persze nagyon is tudta, hogyan szűrte össze vele a levet. Egyszerű: sose látott nála vonzóbbat. A beismerés megmosolyogtatta.

Nick után pont jól jött egy olyan férfi, aki vonzó, szeretkezik vele, elviszi ide-oda, és ennyi. Nick túlságosan komplikált volt, ő pedig túl sok energiát fektetett a kapcsolatba. Most a munka érdekelte őt, nem a férfiak. Mindig is túlságosan sokat áldozott életéből a párkapcsolatokra, és mégsem működtek igazán soha. Úgy döntött, most a karrierje érdekében leegyszerűsíti az életét. Ez meghozta számára a siker élvezetét és a rendkívüli elégedettséget. Ami Jimet illeti, rendkívül jóképű volt, és jólesett hozzáérni. Ez minden.

Szórakozottan kortyolgatta a kávéját, tekintete megállapodott a konyhapult egy napfénycsíkján. Most még a Nickkel való kapcsolata is leegyszerűsödött, gondolta. Barátok voltak, várta, hogy láthassa őt. Még emlékezett, milyen féltékeny volt Nick, amikor először kezdett más férfiakkal találkozgatni. Örült, hogy ennek már vége, örült, hogy elrendezték a dolgaikat, még ha ehhez egy maratoni, hajnalig tartó beszélgetés kellett is. Ha ezt nem ejtik meg, fura lett volna Jimet és Nicket ugyanabban a házban vendégül látni. Manapság csak barátságot és szexet akart ezektől a férfiaktól. Nicktől megkapta az egyiket, Jimtől pedig a másikat – és ez jól volt így.

Az alvás megszervezésén merengett. Nick és Laura kaphatnák az első hálószobát, Marjie és Dan a másodikat. Ő meg Jim ellesznek a nappali ablaka előtti kihúzható kanapén. Vagyis ideje, hogy felemelje a seggét, és kitakarítsa a nappalit. Úgy gurította le a kávét, akár egy pohár whiskyt, aztán munkához látott.

A ház elosztása a maga módján elég különös volt. A nappali mintha csak egy utógondolat lett volna: az első és legnagyobb hálószoba fala mentén húzódott, szinte mint egy másik hálóhelyiség – ezért úgy tűnt, mintha csak egy konyha lenne a ház egyik oldalán, és három hasonló méretű háló, valamint egy fürdőszoba a másikon. A nappaliban volt egy kis kandalló; Carla úgy gondolta, abba is pakolhatna némi fát, a nagy hasú konyhai kályha ugyanis az elhelyezkedéséből adódóan aligha tudta befűteni ezt a helyiséget. Terjengett a nappaliban egyfajta enyhén dohos szag, amit sehol máshol a házban nem lehetett érezni. Nem tűnt valami kényelmes szobának: régi és eleve nem csúcsminőségű bútorokkal rendezték be. Egyesével kivitte szellőzni a székeket, és alaposan kiverte a port a párnákból.

A nappali mennyezetén kézzel vágott gerendák húzódtak végig. Az ügynök szerint a ház bő százéves volt, a kora ezeken a gerendákon látszott meg a leginkább. Hatalmas, gyönyörű sötét fából készültek, kellemes látványt nyújtottak. Az ember legszívesebben belevéste volna a neve kezdőbetűit, hogy további száz évig fennmaradjanak, ugyanakkor pocsékul érezte volna magát, ha így elcsúfítja a fát. Jó lesz a lobogó tűz mellől felpillantani rájuk, gondolta, miközben egy bizonyos fiatal színész ügyködik rajta. Egy villanásnyira szinte látta és érezte is. Farönk fantázia #620A, pionír hangulat alosztály.

Ez nagyon obszcén, Carla. Azért remélte, tényleg működik a kandalló, máskülönben, Jim ide vagy oda, szörnyen hideg lesz idebent. Persze nyitva hagyhatná a padlásajtót, hogy a napközben összegyűlt hő kissé enyhítse a hőmérsékletet, de nem szívesen tette volna. Volt valami ijesztő ezekben a régi padlásokban, úgyhogy jobb szerette volna zárva tartani. Amint végzett a szoba kitakarításával, kipróbálja a kandallót.

Kettőre elég tisztának ítélte a szobát, és visszahordta a legtöbb bútort is. Elfáradt. Jól kidolgozta magát. Szerencse, hogy elég korán eljött a motelből, így aznap végezni tudott a tennivalókkal. Máskülönben valószínűleg még a vendégek érkezésekor is takarított volna.

Bizonyos szempontból azt kívánta, bárcsak máris túl lenne a látogatásukon. Kezdte a sajátjának érezni a helyet – most, hogy megszabadította a por- és koszpatinától. Biztosra vette, hogy itt jól megy majd a szerkesztés. A konyhaasztal tökéletesen megfelel a munkához. Mi több, teljesen szétnyitva a legnagyobb íróasztal lesz, amelyen valaha dolgozott. Nem is hasonlítható a New York-i lakásában lévő apró furnérasztalkához. Vagy a levelekkel és szerződésekkel dugig tömött bútordarabhoz az irodájában. Itt bőven lesz helye. Egy ilyen helyen egyhavi munka kéthavi otthoni munkának felel meg. Csend és nyugalom, gondolkodásra ideális. Nincsenek bárok, melyek ellophatják az éjszakáit, sem reggeli másnaposságok, sem pedig – amint Jim magára hagyja – mindent megbonyolító férfiak.

Bár lehet, hogy a szex néha hiányozni fog. Kíváncsi volt, miféle férfiak élhetnek errefelé. Valószínűleg farmerek és halászok. Egész érdekes lehet. Vajon van bár a városban? Ha van, bevágja magát a bérelt Pintóba, és megnézi magának. De csak egyszer, gondolta. És nem bonyolódhat bele semmibe. Az isten szerelmére, tényleg abszolút semmibe. Azért jött ide, hogy átrágja magát egy könyvön az ötvenes évek rock ’n’ rolljáról, volt egy aláírt szerződése, a könyv pedig jó, és sztárt fog faragni belőle, vagy legalábbis igazi szerkesztőt. Szép fizetés, elfogadható határidő. Ez minden. Erről szól ez az egész.

Öt nap múlva magára hagyják a többiek, és nekiállhat. Hosszú, magányos séták a tengerparton és napi nyolc óra az írógéppel. Mennyország. És a könyv tényleg jó, megkérdőjelezhetetlenül profi és izgalmas. Minden szerkesztő álma. A főnöke hozzácsapott két hetet a szabadságához azzal a kikötéssel, hogy mire visszatér a városba, elkészül a szerkesztéssel. És így is lesz. Arról viszont a főnökének már nem kell tudnia, hogy kellemes, egyenletes tempóval egyetlen hét alatt végezni fog, az idő maradékában pedig csak pihen, és élvezi az egyedüllétet. Tudta, hogy ez kicsit csalás, de az utóbbi időben nagyon keményen hajtotta magát. Megérdemelte a szabadságot, és szüksége volt erre a pluszidőre. Talán nemcsak szerkeszteni, hanem írni is fog. Talán csak hátradől, és a változatosság kedvéért nem csinál semmit. Mindegy. Ezekre a hetekre teljes fizetést kap. A lényeg, hogy jó könyvet adjon ki a kezei közül. És úgy is lesz. A többi egy kis pluszjutalék. Szép munka, Carla – gondolta.

Most pedig lássuk azt a padlást.

Már járt odafönt, és elég nagy felfordulás fogadta. Rendszerető természete azzal nyaggatta, hogy legalább nagyjából takarítsa ki. Ártani nem árthat, gondolta. De mindent csak szép sorjában. Először meg kell néznie, működik-e a kandalló. Kiment egy kis tűzifáért meg néhány hasábért a fészerbe. Kivett pár oldalt a Sunday Times sportmellékletéből, hosszú, tömör kötegbe hajtogatta őket, majd rájuk pakolta a tűzifát. Végül rátett a rostélyra három hasábot, megnézte, nyitva van-e a kürtő, meggyújtott egy gyufát, és az újságpapírhoz érintette a lángot. Sűrűsödni kezdett a füst, s hamarosan forró tűz égett a kandallóban.

A piszkavas, a csipesz és a lapát egy állványban állt mellette. A piszkavassal megigazította a hasábokat, rájuk tett még kettőt, aztán hátradőlt, és élvezte a kandallóból áradó meleget. Elég jól fűtött. Szóval a nappali megfelel ma estére. Miután behozta az utolsó régi kárpitozott karosszéket is, úgy döntött, nem húzhatja tovább az időt.

Irány a padlás, most vagy soha. Kinyitotta az ajtót, és felment a lépcsőn.

A fokok természetesen nyikorogtak, de biztonságosnak tűntek. A lépcső tetején egy második ajtó várta. Kinyitotta, fellépett a legfelső fokra, és felkapcsolta a lámpát.

Nem sok értelmét látta a takarításnak. Odafent teljes felfordulás volt. A padló virágzó egérkolóniák sokaságáról tanúskodott. Igazi szarfészek. Eszébe jutottak a denevérek. Minden, amire a vidéki életből emlékezett, arra utalt, hogy ha egerek vannak a padlásodon, akkor denevérek is. Talán majd utánajár, ha leszáll az éj. Vagy talán nem. Mindenesetre a takarítást feladta.

A tető dőlésszöge olyan meredek volt, hogy beletörne a dereka, ha nekiállna a munkának. Egyébként sem akadt itt semmi érdekes. Pár vállfa szétszórva a padlón. Egy régi, vízfoltos, kopott matrac. Egy nehéz, ósdi komód, melynek legtöbb fiókja hiányzott. Egy rozsdás kasza.

Nagyjából ennyi. A helyiség egyetlen apró ablakát befedte a por meg a kosz. A kémény mellett talált egy rakás ezeréves magazint, egy 1967-es almanachot és pár régi képregényt – Detective Comicsot és Plastic Mant. Utóbbiak egész jól festettek. Összeszedte őket, és örömmel szippantotta be a régi, dohos papírok szagát. Sokat jelentett neki ez a szag. Felelevenítette a kamaszkori emlékeit egy New York-i diszkontáruházból, nagyjából 1964-ből. Nyári szénaboglyák. Vaníliaturmixok. Jó dolgok.

Letette a képregényeket a lépcső tetejére, és kissé meggörnyedve az ablakhoz lépett.

Úgy döntött, azért mégiscsak kiszellőztet. Megragadta a kilincset, és kissé hátralépett, hogy legyen helye az ablaknak, amint maga felé rántva kitárta. Közben észrevette, hogy belerúgott valamibe. Nem sokat látott a szobának ebben a távoli sarkában, de az biztos, hogy… szétszórt valamit. Hallotta, ahogy valami végiggurul a padlón. A nyitott ablaknak hála picit világosabb lett odabenn, de így is le kellett térdelnie. A padlóra meredt. Ez meg mi a franc?

Egy csontrakást látott, kis takaros halmot. Hogy pontosan milyet, azt nem tudta megállapítani, bár gyanította, hogy egy madár csontjai lehetnek – vagy inkább több madáré, merthogy a hosszú farktollak között kisebb fehér példányok is virítottak a rakásban. Néhány csontot felismert: egy apró felkarcsont, pár gerincdarab. És mintha teljesen lecsupaszították volna őket. Valószínűleg a rovarok. Elég régóta lehettek itt. De a nagy kérdés persze az, hogy hogyan kerültek ide. Csak néhányat gurított szét, amikor véletlenül beléjük rúgott, a többi egy nagyjából harminc centi átmérőjű kis piramist alkotott. Mintha az ablak alá söpörték volna őket, hogy aztán elfeledkezzenek róluk. Valaki felsöpört idefent, de félbehagyta a munkát. Ez volt a tippje.

De miért csak csontok és tollak? A padlót mindenfelé szemét borította, abból valahogy mégsem került semmi a kis halomba. Van valami állat, aminek ez a szokása? Egy bagoly vagy efféle? Igyekezett felidézni magában az egyetemi biológiaórákat. Nehezen tudta elképzelni, hogy egy madár vagy ne adj’ isten egy patkány így felhalmozza a prédája maradványait, bár végül is miért ne volna lehetséges. De ez inkább tűnt egy ember művének. Vagy talán egy gyerek lehetett; hisz ott voltak azok a képregények is. Lelki szemei előtt egy szerencsétlen, magányos félbolond kölyköt látott, ahogy csirkecsontokat halmoz fel a padláson, miközben a szülei odalent veszekednek. Eltűnődött, kik lehettek az előző lakók.

Visszament a lépcső tetejére, és felkapta a képregényeket. Remélem, ezzel nem fosztom ki a titkos gyűjteményedet, kölyök. Lement a lépcsőn, majd fogott egy seprűt meg egy szemétlapátot. Valami nem tetszett neki abban a halomban. Úgy döntött, legalább azt feltakarítja.

16:35

Peters felnézett a falon lógó régi órára, számlapján a Pabst sörmárka emblémájával, és rendelt egy második Budot. Rajta kívül csak a Pincus fiúk ültek a bár másik végében. A Caribou kellemes, sötét és csendes volt, pont, ahogy szerette.

Hank lecsapolta neki a sört, és letette egy félig megevett pulykás szendvics mellé. Arra gondolt, megvan az előnye az ilyen késői étkezésnek, még ha nem is akarná mindennapos szokásává tenni. Egyrészt addig bőven megjön az étvágya – nem mintha az övé valaha is cserben hagyta volna. Másrészt ellazulhat kicsit. Ebédidőben ehhez mindig túlságosan zsúfolt a hely. Ez a hátránya annak, ha az ember állami zsaru: túlságosan a nyilvánosság szeme előtt van. Az emberek folyton a történeteikkel vagy a panaszaikkal traktálják, vagy csak simán cseverészni akarnak, esetleg azt várják, hogy megossz velük egy-két jó sztorit.

Nincs nyugalmad. Egy kisvárosban mindenki mindent tud mindenkiről, egy zsaru meg őrkutyaként felügyeli az egészet. Ez a munkája; legalábbis szerintük. Peters kissé más véleményen volt. Az ő munkája a béke fenntartása – elsősorban a saját békéjéé. Úgyhogy igyekezett kitérni a kérdések és megjegyzések elől, de hát mit lehet tenni? Egy kisvárosban kevés a közéleti személyiség, az embereknek nem sok választási lehetősége akad.

Ott volt ma az a baleset. Jó kis felfordulás lett belőle. Nagyrészt azért, mert a bostoniak okozták, de azért is, mert Dead Riverben ritkaságszámba mennek a balesetek. Peters még júniusban, Landersék érkezése idején meg mert volna esküdni rá, hogy a nő előbb-utóbb bajba keveredik. Mégis sikerült türtőztetnie magát, egészen a távozásuk napjáig. Hát, gondolta, jobb későn, mint soha.

Fura egy bogár volt. Az a fajta nő, aki valahogy spontán kényelmetlenül érezte magát ezektől a nagy, nyílt terektől. Sokszor találkozott már ilyenekkel. A városban volt a helyük, a kényelemben, ahol le tudják kötni magukat, körülvéve olyanokkal, akikkel megoszthatják a bajaikat. Errefelé, ha elromlik a vízvezeték – ahogy a nővel történt júliusban –, lehet, hogy várnod kell egy-két napot. Az emberek elfoglaltak. A malmok lassan őrölnek. Ott, ahonnan a nő jött, csak felhívod a karbantartókat a bazi nagy felhőkarcolód alagsorában, és egy órán belül ott vannak, két órán belül pedig ismét van meleg vized. Ehhez vagy hozzászokva. Csakhogy ez itt nem a nagyváros.

És akkor mit csinált ez a nő? Hívta a rendőrséget. Őt hívta fel, hogy elpanaszolja: már másfél nap eltelt, és a vízvezeték-szerelő még mindig nem jött. Mégis mit kellene csinálnom, asszonyom – kérdezte Peters –, fegyverrel kergessem oda John Frasert? Ha muszáj – válaszolta a nő. Ezt még a nyaralókat ismerve is alig tudta elhinni. Most pedig titokban örült neki, hogy a nő okozta a mai balesetet, hogy ő hajtott bele hátulról a Williams kölyök lökhárítójába a Main és Maple sarkán, és nem fordítva. Williams jó fiú volt. Mrs. Landers pedig, ahogy a legtöbb nyaraló, csak bajt jelentett.

Na jó, nem csak bajt, helyesbített magában. Elvégre neki köszönhette ezt a kellemes késői ebédet is.

Túl nagyot harapott a szendvicsből – mint általában –, és szokás szerint alig bírta megrágni. A fogaimnak annyi, meg a hátamnak is… teljesen lerobbantam – állapította meg. – Túl sok ez nekem, ráadásul túl régóta csinálom. Adják a melót Shearingnek, ő alig várja, hogy átvehesse. Régi, nagyon régi dal volt ez nála, és pontosan tudta, hogy csak hülyíti magát vele. Egyrészt gondolnia kellett a nyugdíjára, másrészt meg, őszintén szólva, akkor se mondana le a munkájáról, ha könyörögnének neki. Talán azért, mert túl régóta csinálta. Vagy mert szerette a törvényt. Vagy talán csak szerette az embereket, tetszett neki a köztük betöltött pozíciója, és jó érzéssel töltötte el, ha időnként segíthetett nekik. Amikor ilyen gondolatok jártak a fejében, gyanította, hogy még a halálos ágyáról is parancsokat fog vakkantgatni, és ez nem is tűnt olyan kellemetlen elképzelésnek.

Jól meghúzta a Budot, közben hallotta, hogy a Pincus fiú átkiált a bár túlsó oldaláról a bejárat felé. Megfordult, és Lydia Davist látta belibegni, Shearing tartotta mögötte az ajtót. Shearing hosszúkás, vékony arcán nagy, ostoba vigyor terült szét, de Peters hajlott rá, hogy ezt elnézze neki. Lydia Davis nem akármilyen látványt nyújtott.

– Hé, fiúk – szólalt meg Lydia –, ki hív meg egy körre? – A szokásos üdvözlés. Petersre rá se pillantott, úgy sétált el mellette. Persze, hisz nős volt, és zsaru, egy ilyen csapból pedig nem folyt ingyensör. De Lydia arról azért gondoskodott, hogy miközben tovasuhan, a férfi jól rálásson a kék melltartó alatt hullámzó csinos fiatal keblekre, ő meg élt is a lehetőséggel, és mint mindig, most is azt kívánta, bár húsz évvel fiatalabb lenne, és ne élne ilyen boldog házasságban. Aztán a Pincus fiú mintha elnyelte volna a nőt a bár homályában, Shearing pedig leült a Peters melletti bárszékre.

– Nem semmi, igaz? – mondta, és úgy rázta a fejét, mint egy ázott kutya.

– Minden évben ez van – válaszolta Peters. – A nyaralók elhúznak a szuvenírjeikkel, Lydia pedig előbújik parádézni. Be tudod lőni hozzá a dátumot. De mindig szép látvány.

– Az már biztos.

– Fincsi naci.

– Nagyon fincsi.

– Dead River méhkirálynője – mosolyodott el Peters, leginkább Shearing kedvéért. Az járt a fejében, hogy katona korában minden városban, amely a turistákból élt meg, akadt egy olyan lány, mint Lydia; félénk vagy boldogtalan teremtések, általában elég csinosak, főleg konkurencia hiányában. Az ilyenek végül rossz házasságokba menekülnek attól való félelmükben, hogy egyedül öregszenek meg. Azon tűnődött, vajon felfogja-e ezt Shearing, aki sosem szakadt el Dead Rivertől. Valószínűleg nem. Egy időre el kell innen szabadulnod, hallanod kell ugyanazokat az ostoba kocsmai szövegeket, látnod kell ugyanazt a pózolást és parádézást újra meg újra, minden egyes városban, hogy megértsd, mennyire szánalmas az egész. Márpedig a legtöbb ilyen kölyök, Shearinget is beleértve, sosem jutott messzebb Portlandnél.

Ő meg Shearing csak bámultak bele a bár halvány, mesterséges alkonyába, miközben Lydia meg az ifjú Jim Pincus negyeddollárosokkal etette a zenegépet, és a megszokott gombokat nyomkodták rajta. A dalok szinte sosem változtak a Caribouban – kivéve, amikor Hank éjjelente berúgott, és olyannyira elege lett valamelyikből, hogy előtúrta a padlásról a lemezgyűjteményét, és lecserélte. Két héttel ezelőtt például feldühítette Marty Robbins dala, azóta az A41-esre Elvis énekelte az Are You Lonesome Tonightot. A lemez kissé meghajlott már, de úgyis kizárólag Hank tette be néha.

I’m looking’ for a feelin’

That I once had with you…

Waylon Jennings egyik dala. Ezek szerint Pincus választott. Lydia valami sokkal nyersebbet tett volna be, mondjuk Jerry Lee Lewist. Peters megint elmerengett azon a különös tényen, hogy bizonyos szempontból a férfiak sokkal romantikusabb lények, mint a nők. Még akkor is, ha a szóban forgó férfi egy olyan kemény, sunyi alak, mint Jim Pincus. Bizonyos szempontból sokkal romantikusabb.

– Mennyire részegek azok a fiúk? – kérdezte Shearing. Mintha olvasott volna Peters gondolataiban, bár ez nem volt meglepő. Ha hat éven át dolgozol együtt valakivel, előfordul ilyesmi.

– Mondjuk, hogy közepesen.

– Lydia a durvább fajtát szereti, mi?

– Látsz itt még valakit?

– Magunkat.

– A törvény őrei vagyunk, Sam. Ha csajozni akarsz, mobilvécék javításával is előrébb jutsz.

Shearing komolyan vette a szavait. Pedig nem úgy szánta őket.

– De, George… – Hangját némi nyafogás torzította, amellyel Peters az évek során megtanult együtt élni. – Tudod, hogy sosem…

Peters látványosan rákacsintott. Shearinghez látványos gesztusok kellettek.

– Ne aggódj, Sam! – mondta. – Helen tudja, mivel szórakozol esténként. Flipperrel, csocsóval, biliárdgolyóval és sörrel. Micsoda élet! Micsoda szoknyavadász!

Shearing elmosolyodott. Neki is jó felesége volt Helen személyében, hülye lett volna kockáztatni a kapcsolatukat. Persze sosem lehetett tudni, hosszú távon hová futnak ki a dolgok, de Shearing egyelőre nem huncutkodott. Amint mégis ilyesmire adja a fejét, gondolta Peters, már lehet is ásni a sírját, mert egy ilyen városban feleség és gyerekek nélkül csakis a hanyatlás vár az emberre.