Az alibi

részlet

Translation entitled „Az alibi”
© 1994, Agatha Christie Limited
All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE
Ordeal by Innocence
Copyright © 1958, Agatha Christie Limited
All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE® is a registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.
All rights reserved.
www.agathachristie.com

Fordította Katona Ágnes

Borítóterv Tillai Tamás

Hungarian translation Katona Ágnes, 1994, 2017
Magyar kiadás © Helikon Kiadó,
Budapest, 2017, 2021, 2024
Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
A Helikon kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje
Szerkesztette Schultz Judit
A szöveget gondozta Bárth-Fehér Szilvia
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 449 5

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Billy Collinsnak, szeretettel és hálával

Ha igaznak mondanám magamat,
a szájam kárhoztatna engem.

Megborzadok én mindenféle fájdalmamtól; tudom, hogy nem találsz bűntelennek engem.

JÓB

Első fejezet

I.

Már alkonyodott, amikor odaért a révhez.

Jóval előbb is ott lehetett volna. Igazság szerint halogatni akarta, ameddig csak tudta.

Először az ebéd a barátaival Redquayben; a könnyed, csapongó beszélgetés, a közös ismerősökről szóló hírek megtárgyalása – mindez azt mutatta, ódzkodik attól, amit meg kell tennie. A barátai meghívták teára is, és ő maradt. De végül eljött az idő, amikor tudta, már nem halogathatja tovább.

Várta a bérelt kocsi. Elköszönt és indult, hogy hét mérföldet autózzon a zsúfolt tengerparti úton, aztán be a szárazföld belseje felé a fák között kanyargó mellékúton, amely a folyóparti kis kőmólónál ért véget.

A sofőr erélyesen megkongatta a harangot, hogy a túlsó partról áthívja a révészt.

– Akarja, hogy megvárjam, uram?

– Nem – válaszolta Arthur Calgary. – Egy óra múlva értem jön odaát egy drymouthi taxi.

A sofőr eltette a viteldíjat és a borravalót. A félhomályban a víz felé kémlelve így szólt:

– Már közeleg is a révész, uram.

Halkan jó estét kívánt, megfordult a kocsival, és elindult a dombon át. Arthur Calgary magára maradt a folyóparton a gondolataival és az aggodalmaival. Milyen vad errefelé a táj, gondolta. Az ember szinte egy skót tó partjára képzeli magát, a világ végére. Pedig alig néhány mérföldre vannak a redquayi szállodák, üzletek, bárok, embertömegek. Elmerengett, életében nem először, hogy milyen változatos is az angol vidék.

Meghallotta a halk evezőcsobbanásokat, amint a csónak a kikötő köveinek ütődött. Arthur Calgary végigballagott a mólón, és beszállt a csónakba, amelyet a révész a csáklyával igyekezett egyensúlyban tartani. Öregember volt a révész, és Calgarynek az a furcsa gondolata támadt, hogy révész és csónakja eggyé váltak, összenőttek.

Hideg szél vágott be a tenger felől, ahogy elindultak a folyón.

– Hűvös lett estére – mondta a révész.

Calgary udvariasan helyeselt. Azzal is egyetértett, hogy hidegebb van, mint tegnap ilyenkor.

A révész szemében gondosan palástolt kíváncsiságot látott vagy vélt látni. Egy idegen. Méghozzá a turistaszezon után. Ráadásul ez az idegen szokatlan időben kel át a folyón – késő van már ahhoz, hogy a kikötői kávézóban megteázzon. Nincs csomagja se, tehát nem akar itt maradni. (Vajon miért, töprengett Calgary, miért jöttem ilyen későn? Azért, mert a lelkem mélyén egyre halogattam ezt a pillanatot? Olyan későre igyekeztem hagyni azt, amit meg kell tennem, amilyen későre csak lehet?) Átkelés a Rubiconon – a folyón… a folyó… gondolatai visszatértek a másik folyóhoz – a Temzéhez.

Vakon meredt a vízre (tényleg csak tegnap lett volna?), majd visszafordult az asztal mögött ülő férfihoz. Abban a gondterhelt szempárban volt valami, amit nem értett. Valami tartózkodás, valami, amire az illető gondolt, de nem mondta ki…

„Hát – gondolta Calgary –, nyilván megtanulják, hogy ne mutassák ki, ami a fejükben jár.”

Ijesztő is ez az ügy, ami azt illeti. Meg kell tennie, ami a kötelessége – aztán pedig – elfelejteni!

Megrándult az arca, amint eszébe jutott az a tegnapi beszélgetés. A kellemes, halk, semleges hang, amint azt mondja:

„Tehát végleges a szándéka, dr. Calgary?”

Ő pedig felindultan válaszolt:

„Mi mást tehetnék? Ugye, belátja? Olyasmi ez, ami alól nem bújhatok ki.”

Nem értette a hűvös, szürke szempár kifejezését, és zavarba ejtő volt a válasz is.

„A dolgokat körül kell járni, minden oldalról meg kell vizsgálni.”

„De hát az igazság szempontjából ennek csak egy oldala lehet, nem?”

Felindultan beszélt, mert egy pillanatra azt hitte, alávaló módon az „eltussolásra” akarják rábírni.

„Bizonyos értelemben igen. De lehet másképp is nézni. Lehet, hogy nemcsak az igazságról van itt szó.”

„Ezzel nem érthetek egyet. A családra is gondolni kell.”

Az illető jóformán a szavába vágott:

„Igen… igen. Rájuk gondolok magam is.”

Calgary ezt ostobaságnak tartotta. Hiszen ha rájuk gondol az ember…

De a másik folytatta, ugyanazon a kellemes hangon:

„Ez az ön dolga, dr. Calgary. Természetesen azt kell tennie, amit helyesnek vél.”

A csónak nekikoccant a partnak. Átkelt a Rubiconon.

A révész lágy, nyugat-angliai hangján azt mondta:

– Négy penny lesz, uram, ha nem akar visszamenni.

– Nem – felelte Calgary. – Nincs visszaút. (Milyen baljósan hangzottak ezek a szavak!)

Fizetett. Aztán megkérdezte:

– Ismeri a Napos-fok nevű házat?

A kíváncsiságról azonnal lehullt a lepel. Az öregember szemében kendőzetlen érdeklődés villant.

– Persze hogy ismerem. Ott van fenn, jobb kéz felől – látszik is a fák között. Felmegy a dombra, aztán jobbra fordul, és végig az új úton, át a telepen. Az utolsó ház – a legutolsó.

– Köszönöm.

– Napos-fokot mondott, uram? Ahol Mrs. Argyle-t…?

– Igen, igen – vágott a szavába Calgary. Nem akart beszélni róla. – Napos-fokot.

Lassú, különös mosoly torzította el a révész arcát. Úgy festett most, mint egy öreg, gonosz faun.

– Ő nevezte el így – a háború alatt. Új ház volt, nem sokkal azelőtt épült – nem volt még neve. De a helyet, ahol épült – azt az erdős halmot – Vipera-foknak hívták! Neki persze nem tetszett ez a név – nem volt elég jó az ő házának. Ő Napos-foknak keresztelte. De mi mindig is Vipera-foknak hívtuk.

Calgary kurtán megköszönte az útbaigazítást, jó estét kívánt, és indult föl a dombra. Mindenki bezárkózott már a házába, de neki az volt az érzése, hogy az ablakokból láthatatlan szemek figyelik, és mindnyájan tudják, hová igyekszik. Biztosan azt mondogatják egymásnak: „A Vipera-fokra megy…”

Vipera-fok. Milyen szörnyű és találó név…

Mert élesebb, mint a kígyó foga…

Ingerülten próbálta másfelé terelni a gondolatait. Össze kell szednie magát, el kell döntenie, pontosan mit is fog mondani…

II.

Calgary végigment a kellemes, új úton, amelynek két oldalán kellemes, új házak álltak, mindegyik a maga százharminc négyszögölén; kövirózsák, krizantémok, rózsák, paprikavirágok, muskátlik: minden kerttulajdonos a saját ízlését tette büszkén közszemlére.

Az út végén kapu, rajta gót betűkkel a felirat: NAPOS-FOK. Kinyitotta, belépett, és végigment a rövid kerti úton. Ott volt előtte a ház, jól megépített, jellegtelen, modern ház, kis tetővel a bejárat fölött. Akárhol állhatott volna, egy jobb kertvárosi telken, egy új telepen, bárhol. Calgary véleménye szerint nem volt méltó a kilátásra. Mert a kilátás fenséges volt. A folyó nagy kanyart írt le a földnyelv körül, szinte teljesen körülvette. Szemben erdő borította dombok emelkedtek; balra a folyó ismét elkanyarodott; a távolban mezők és gyümölcsösök látszottak.

Calgary végigtekintett a folyón. Ide kastélyt kellett volna építeni, gondolta, egy lehetetlen, nevetséges, mesébe illő kastélyt! Olyat, ami ránézésre mézeskalácsból és porcukorból van. Ehelyett, íme: jó ízlés, egyszerűség, semmi feltűnés, sok pénz és semmi képzelőerő.

Persze, ezért nem lehet Argyle-ékat hibáztatni. Ők csak vásárolták a házat, nem építtették. De választották, vagy választotta közülük valaki… Mrs. Argyle vajon?

Erélyesen rászólt magára: Nem halogathatod tovább… – és megnyomta az ajtó melletti csengőt.

Állt és várt. Kis idő múlva ismét megnyomta a csengőt.

Nem hallott lépteket, de az ajtó hirtelen kitárult.

Meglepődve lépett hátra. Túlságosan felcsigázott képzelete azt sugallta, maga a testet öltött Tragédia áll előtte. Fiatal arc; épp a szívbe markoló fiatalsága volt a tragédia lényege. A tragikus maszknak, gondolta, mindig fiatalnak kell lennie… Tehetetlen, eleve elrendelt sorsú, a lecsapni készülő végzetre váró…

Összeszedte magát, és arra gondolt: „ír arc”. A mélykék szem, a sötét árnyék körülötte, a göndörödő fekete haj, a koponya és az arc csontozatának gyászos szépsége…

A lány csak állt ott, fiatalon, éberen, ellenségesen. Aztán megszólalt:

– Mit akar?

Calgary udvariasan válaszolt:

– Mr. Argyle-t keresem.

– Nem fogad senkit. Úgy értem, senkit, akit nem ismer. Magát nem ismeri, igaz?

– Nem. Nem ismer, de…

A lány be akarta csukni az ajtót.

– Akkor talán írjon előbb…

– Sajnálom, de fontos lenne találkoznom vele. Ön Miss Argyle?

A lány ezt se szívesen ismerte be.

– Igen, Hester Argyle vagyok. De apám nem fogad senkit – csak ha előre bejelentkeznek. Legyen szíves, írjon!

– Messziről jöttem… – Hester Argyle azonban nem hatódott meg.

– Mind ezt mondják. Azt hittem, végre vége ennek az egésznek. – Vádlóan folytatta: – Maga újságíró, ugye?

– Nem, nem, szó sincs róla.

Hester gyanakodva nézte, mintha egy szavát sem hinné.

– Akkor mit akar?

A lány mögött, a hallban Calgary észrevett egy másik arcot. Lapos, csúnyácska arc volt. Ha le kell írnia, azt mondta volna rá, hogy olyan, mint a palacsinta; középkorú női arc, fölötte őszes szőke konty. Úgy derengett a háttérben, mint valami éber sárkány feje.

– A bátyjáról van szó, Miss Argyle.

Hester Argyle felszisszent. Hitetlenkedve kérdezte:

– Michaelről?

– Nem, Jackről.

Hester felcsattant: – Tudtam! Tudtam, hogy Jacko miatt jött! Miért nem hagynak minket békén? Elmúlt, vége. Minek folyton előrángatni?

– Sohasem lehet valamire azt mondani, hogy vége.

– De ennek vége! Jacko halott. Miért nem hagyják békén? Mindez elmúlt. Ha maga nem újságíró, akkor orvos vagy pszichológus vagy valami ilyesmi. Kérem, menjen el. Apámat nem szabad zavarni. Dolgozik.

Kezdte becsukni az ajtót. Calgary végre megtette azt, amivel kezdenie kellett volna: kihúzott egy levelet a zsebéből, és a lány kezébe nyomta.

– Tessék egy levél – Mr. Marshalltól.

Hester meglepődött. Keze bizonytalanul csukódott a levélre, és csodálkozva mondta:

– Mr. Marshalltól – Londonból?

Hirtelen mellette termett a középkorú asszony, aki eddig a hall mélyén ólálkodott. Gyanakodva meredt Calgaryre, akinek hirtelen külföldi zárdák jutottak eszébe. Hát persze, apácaarc! Csak a keményített fehér főkötő vagy minek hívják, az hiányzik, meg a fekete ruha és a fátyol. Így fest a laikus nővér, aki gyanakodva pislog ki az emberre a vastag ajtóba vágott kicsiny nyíláson, mielőtt kelletlenül beengedi, és a látogatók szobájába vagy a főnöknőhöz vezeti. Az asszony megkérdezte:

– Mr. Marshall küldte?

Az ő szájából valamiképp vádnak hangzott.

Hester a kezében tartott borítékot nézte. Aztán szó nélkül sarkon fordult, és felszaladt a lépcsőn.

Calgary ott maradt a nyitott ajtóban, és állta a sárkány vagy laikus nővér gyanakvó, vádló pillantását.

Azon gondolkodott, mit mondhatna, de semmi sem jutott eszébe. Ezért bölcsebbnek látta, ha hallgat.

Nemsokára felcsendült föntről Hester hűvös és személytelen hangja.

– Apa kéreti, hogy jöjjön föl.

Az asszony kelletlenül állt félre, mint egy házőrző. Gyanakvó arckifejezése semmit sem változott. Calgary ellépett mellette, letette a kalapját egy székre, és felment a lépcsőn várakozó Hesterhez.

A ház belseje egészségügyi intézményre emlékeztette. Akár egy elegáns szanatórium is lehetne, gondolta.

Hester végigvezette egy folyosón, aztán lementek három lépcsőfokon. Kitárt egy ajtót, és betessékelte. Belépett utána, és becsukta az ajtót.

Könyvtárszobában voltak: Calgary élvezettel nézett körül. Ennek a szobának a hangulata más, mint a házé. Ebben a szobában él valaki, itt dolgozik és pihen. A falakat könyvespolcok borították, a karosszékek öblösek voltak, használtak, de kényelmesek. Szívvidító rendetlenség fogadta: az íróasztalon papírok, a kis asztalkákon könyvek hevertek. Egy pillanatra egy fiatal nőt is látott, épp akkor lépett ki a túlsó ajtón: vonzó, fiatal nő volt. Majd a figyelme a férfi felé fordult, aki felemelkedett, hogy üdvözölje, kezében a felbontott levéllel.

Calgary első benyomása Leo Argyle-ról az volt, hogy annyira sovány, annyira áttetsző szinte, mintha nem is létezne. Akár egy kísértet! A hangja, amikor megszólalt, kellemes volt, de halk.

– Dr. Calgary? – mondta. – Kérem, foglaljon helyet.

Calgary leült. Elfogadott egy cigarettát. Vendéglátója is leült vele szemben. Mindez sietség nélkül történt, akár egy olyan világban, ahol az időnek nincs jelentősége. Halvány, kellemes mosoly játszadozott Leo Argyle ajkán, vértelen ujja halkan dobolt a levélen.

– Mr. Marshall azt írja, önnek fontos mondanivalója van a számunkra, bár arról nem ír, hogy mi lehet az. – Vidámabb mosollyal tette hozzá: – Az ügyvédek mindig vigyáznak, nehogy véletlenül elárulják magukat, nemde?

Calgary meglepődve ébredt rá, hogy a vele szemben ülő férfi boldog. Nem úszik a boldogságban, ahogy mondani szokás – de elégedett, élvezi a nyugalmát. A külvilág nem tolakodik be az életébe, és ő ennek örül. Calgary maga sem értette, miért csodálkozik ezen – de csodálkozott.

Azt mondta:

– Nagyon kedves, hogy fogad. Úgy gondoltam, jobb, ha személyesen jövök el, és nem levélben fordulok önhöz. – Elhallgatott, aztán hirtelen szenvedélyesen kitört: – Nehéz… nagyon nehéz…

– Csak nyugodtan, nem kell sietnie.

Leo Argyle még mindig udvarias volt, és távolságtartó. Előrehajolt, és a maga szelíd módján megpróbált segíteni.

– Mivel Marshalltól hozott levelet, gondolom, látogatása a szerencsétlen Jackóval… mármint Jackkel, csak mi hívtuk mindig Jackónak… egyszóval a fiammal kapcsolatos.

Calgaryt cserbenhagyták nehezen kiötölt szavai. Csak ült ott, és arra a szörnyű tényre gondolt, amit valahogyan el kell mondania.

– Rettenetesen nehéz…

Egy pillanatra csend lett, aztán Leo óvatosan így szólt:

– Ha ez segít – mi pontosan tudjuk, hogy Jacko nem volt… hogy is mondjam… normális személyiség. Amit el akar mondani, aligha lephet meg minket. Szörnyű tragédia volt, de én mindig is úgy éreztem, Jacko nem felelős a tetteiért.

– Persze hogy nem. – Ezt Hester mondta, és Calgary összerezzent a hangjától. Egy pillanatra elfeledkezett róla. A lány balra mögötte ült le egy karosszék karfájára. Ahogy Calgary hátrafordult, Hester feléje hajolt.

– Jacko mindig rettenetesen viselkedett – mondta bizalmasan. – Már egészen kicsi korában is – úgy értem, amikor megdühödött. Felkapta, ami a keze ügyében volt és – és már támadt is…

– Hester… Hester… drágám. – Argyle hangja kétségbeesett volt.

A lány a szája elé kapta a kezét. Elpirult, és a fiatalság szokott sutaságával dadogta:

– Sajnálom. Nem úgy gondoltam… elfelejtettem… nem… nem lett volna szabad ilyet mondanom… most, hogy… úgy értem, hogy vége, és…

– Vége, elmúlt – mondta Argyle. – Mindez a múlté. Igyekszem – mindannyian igyekszünk – úgy gondolkodni, hogy a fiú beteg volt. A természet tévedése. Azt hiszem, így lehet a legjobban megfogalmazni. – Calgaryre nézett. – Egyetért velem?

– Nem.

Egy pillanatra csend lett. A hirtelen tagadás mindkét hallgatóját meglepte. Szinte vulkáni erővel tört föl belőle. Calgary megpróbálta enyhíteni a hatást, és azt dadogta:

– Sajnálom. Önök még mindig nem érthetik…

– Hm. – Argyle elgondolkozott. Aztán a lánya felé fordította a fejét. – Hester, talán jobb lenne, ha magunkra hagynál bennünket…

– Nem megyek ki! Hallanom kell – tudnom kell, miről van szó.

– Talán kínos lesz…

Hester türelmetlenül felkiáltott:

– Mit számít, milyen más szörnyűségeket követett el Jacko? Ennek már vége.

Calgary nagy nehezen kinyögte:

– Kérem, higgye el, nem arról van szó, mit csinált a bátyja – éppen az ellenkezőjéről.

– Nem értem…

A szoba túlsó végében kinyílt az ajtó, és bejött az a fiatal nő, akit Calgary korábban épp csak megpillantott. Kabát volt rajta, és egy kis aktatáska a kezében.

– Indulok. Van még valami, amit…?

Argyle egy pillanatig habozott (az örök habozó, gondolta Calgary), aztán szelíden megfogta a karját.

– Ülj le, Gwenda – mondta. – Ez… ööö… dr. Calgary. Ő pedig Miss Vaughan, aki… – Megint habozott, mintha nem tudna valamit eldönteni. – Aki már több éve a titkárnőm. Dr. Calgary el akar nekünk mondani valamit… vagy kérdezni akar valamit… Jackóval kapcsolatban.

– El akarok mondani valamit – vágott közbe Calgary. – És bár önök nincsenek vele tisztában, de minden pillanattal nehezebbé teszik a helyzetemet.

Meglepve néztek rá, de Gwenda Vaughan szemében mintha a megértés szikráját fedezte volna föl. Mintha hirtelen szövetségesekké váltak volna, mintha azt mondta volna: „Igen, tudom, milyen nehéz az Argyle-okkal zöld ágra vergődni.”

Igazán vonzó fiatal nő, gondolta Calgary, bár nem is olyan fiatal – talán harminchét vagy harmincnyolc éves lehet. Formás alak, sötét haj és szem; életerő és egészség sugárzik belőle. Úgy néz ki, mint aki jól végzi a dolgát, és értelmes is.

Argyle kimértebb hangon szólalt meg:

– Nem értem, dr. Calgary, mivel nehezítjük meg a dolgát. Nekem nem állt szándékomban. Ha végre a tárgyra térne…

– Igen, tudom. Bocsásson meg. De az az elszántság, amivel ön – és a leánya is – állandóan hangoztatják, hogy vége – elmúlt – lezárult… Nincs vége. Ki mondta, hogy: „Semmi sem oldódik meg addig…”?

– „…amíg végleg meg nem oldják.” – Miss Vaughan fejezte be. – Kipling.

Biztatóan bólintott feléje. Calgary nagyon hálás volt neki.

– De végre a tárgyra térek – folytatta. – Amikor meghallják, mit kell elmondanom, megértik, miért haboztam. Miért estem kétségbe. Először is el kell mesélnem magamról néhány dolgot. Geofizikus vagyok, és nemrég egy antarktiszi expedíción vettem részt. Csak néhány hete érkeztem haza Angliába.

– A Hayes–Bentley-expedícióról? – kérdezte Gwenda.

Calgary hálásan pillantott rá.

– Igen, a Hayes–Bentley-expedícióról. Azért mesélem el ezt, hogy lássák, körülbelül két évig nem követhettem figyelemmel az… eseményeket.

Miss Vaughan megint a segítségére sietett.

– Úgy érti, például a gyilkossági ügyeket?

– Igen, Miss Vaughan, pontosan így értem.

Leo Argyle-hoz fordult.

– Ne haragudjon, ha fájdalmat okozok, de kénytelen vagyok ellenőrizni bizonyos tényeket és időpontokat. Két évvel ezelőtt, november 9-én körülbelül este hat órakor a fiuk, Jack Argyle – akit maguk Jackónak hívtak – idejött, és beszélt az édesanyjával, Mrs. Argyle-lal, ugye?

– A feleségemmel, igen.

– Elmondta, hogy bajban van, és pénzt követelt. Ez már azelőtt is megtörtént…

– Sokszor – válaszolta sóhajtva Leo.

– Mrs. Argyle megtagadta. A fiú szitkozódott és fenyegetőzött. Végül dühösen elrohant, azt kiabálva, hogy visszajön még, és az anyja jobban teszi, ha „kiköhögi azt a pénzt”. Azt mondta: „Nem akarod, hogy börtönbe kerüljek, ugye?”, amire azt a választ kapta: „Kezdem hinni, hogy az lenne neked a legjobb.”

Leo Argyle feszengett.

– A feleségem és én sokszor beszéltünk erről. Nagyon… boldogtalanok voltunk a fiú miatt. Újra és újra kihúztuk a bajból, hogy tiszta lapot nyithasson. Úgy véltük, talán a megrázkódtatás, amit egy börtönbüntetés jelent… talán ott lesz ideje tanulni… – Elhalt a hangja. – Kérem, folytassa!

– Azon az estén meggyilkolták az ön feleségét. Piszkavassal verték agyon. A piszkavason rajta voltak a fiuk ujjlenyomatai, és az íróasztalfiókból, ahová a felesége korábban betette, hiányzott egy nagyobb összeg. A rendőrség Drymouthban fogta el a fiukat. A pénzt megtalálták nála: nagyrészt ötfontos bankjegyek voltak, az egyikre egy név és cím volt felírva, ennek révén azonosította a bank, hogy aznap reggel a feleségének fizették ki. A fiukat vád alá helyezték, és bíróság elé került. – Calgary pillanatnyi szünetet tartott. – Az ítélet szándékos emberölés volt.

Végre elhangzott a szörnyű szó. Emberölés… Nem visszhangot verő szó; elfullad, beleivódik a függönyökbe, a könyvekbe, a szőnyegbe… A szó elfulladhat – de nem a tett…

– Mr. Marshalltól, a védőügyvédtől úgy értesültem, hogy a fiuk, amikor elfogták, vidáman, szinte pimaszul hangoztatta ártatlanságát. Közölte, hogy tökéletes alibije van a gyilkosság időpontjára, amit a rendőrség este hét és fél nyolc közé tett. Ebben az időben, állította Jack Argyle, ő autóstoppal Drymouthba igyekezett, miután egy kocsi a Redmynből Drymouthba vezető főúton, innen nagyjából egy mérföldnyire, nem sokkal hét óra előtt fölvette. Nem tudta megmondani, milyen típusú kocsi volt (akkorra már besötétedett), de vagy fekete volt, vagy sötétkék, és egy középkorú férfi vezette. Nagy erőkkel nyomoztak a kocsi és a férfi után, de Jack Argyle állítására semmi bizonyítékot nem találtak, és maguk az ügyvédek is meg voltak róla győződve, hogy a történetet a fiú találta ki, hirtelenjében és nem valami nagy fantáziával… A per során a védelem elsősorban pszichológusok szakvéleményére épített, akik megpróbálták bebizonyítani, hogy Jack Argyle sohasem volt egészen normális. A bíró gúnyosan nyilatkozott ezekről a bizonyítékokról, és a vádlott bűnösségére célzott, mikor az elhangzottakat az esküdteknek összefoglalta. Jack Argyle-t életfogytiglani börtönre ítélték. Büntetésének megkezdése után hat hónappal tüdőgyulladás végzett vele a börtönben.

Calgary elhallgatott. Három szempár csüggött rajta. Gwenda Vaughanéban érdeklődés és figyelem, Hesterében még mindig gyanakvás tükröződött. Leo Argyle tekintete kifejezéstelen volt.

– Pontosan foglaltam össze a tényeket? – kérdezte Calgary.

– Tökéletesen – válaszolta Leo –, bár nem értem, miért kellett felidézni ezeket a fájdalmas dolgokat, amelyeket mindannyian igyekszünk elfelejteni.

– Bocsásson meg. Kénytelen voltam. Ha nem tévedek, ön egyetért az ítélettel.

– Elismerem, hogy a tényeket pontosan ismertette – azaz, ha nem nézünk mélyebben a tények mögé, akkor ez, durva szóval, gyilkosság volt. De ha a tények mögé nézünk, sok mindent fel lehet hozni enyhítő körülményként. A fiú nem volt egészen normális, bár sajnos nem büntetőjogi értelemben. A McNaughten-szabályok merevek és szűklátókörűek. Biztosíthatom, dr. Calgary, hogy maga Rachel – néhai feleségem – lett volna az első, aki megbocsátja annak a szerencsétlen fiúnak elhamarkodott tettét. Felvilágosult, emberbarát asszony volt, aki jól ismerte a lelki tényezőket. Ő nem ítélte volna el.

– Tudta, milyen szörnyű tud lenni Jacko – mondta Hester. – Mindig is az volt, nem tehetett róla.

– Szóval egyikük sem kételkedett soha? – kérdezte lassan Calgary. – Mármint abban, hogy bűnös.

Hester rábámult.

– Hogy kételkedhettünk volna? Persze hogy bűnös volt.

– Nem igazán bűnös – mondott ellent Leo. – Nem szeretem ezt a szót.

– Mert nem is helyénvaló. – Calgary nagy levegőt vett. – Jack Argyle ugyanis ártatlan volt!

Második fejezet

A kijelentésnek szenzációt kellett volna keltenie. Calgary megdöbbenésre számított, értetlenséggel viaskodó hitetlen örömre, lelkes kérdésözönre… De semmi sem történt. Csak gyanakvást és ki nem mondott vádakat érzett. Gwenda Vaughan összeráncolta a homlokát. Hester tágra nyílt szemmel bámulta. Talán természetes is – egy ilyen közlést nehéz lehet azonnal elfogadni.

Leo Argyle lassan azt mondta:

– Úgy érti, dr. Calgary, hogy osztja a véleményemet? Ön is úgy gondolja, hogy nem volt felelős a tettéért?

– Úgy értem, hogy nem követte el! Nem fogja fel, ember? Nem követte el. Nem tehette. A körülmények hihetetlen és szerencsétlen összejátszása miatt nem tudta bebizonyítani, hogy ártatlan. Én bizonyíthattam volna.

– Ön?

– Én vezettem azt a kocsit.

Olyan egyszerűen mondta, hogy egy pillanatig senki sem fogta fel. Mielőtt magukhoz térhettek volna, megzavarták őket. Kinyílt az ajtó, és a csúnya nő masírozott be. Egyenesen a tárgyra tért.

– Hallottam, ahogy elmentem az ajtó előtt. Ez az ember azt mondja, hogy Jacko nem ölte meg Mrs. Argyle-t. Miért mondja? Honnan tudja?

Arca, amely eddig vad és dühös volt, most hirtelen ráncos lett.

– Nekem is hallanom kell – mondta sírósan. – Nem maradhatok kinn, tudnom kell.

– Természetesen, Kirsty. Maga is a családhoz tartozik. – Leo Argyle bemutatta: – Miss Lindstrom, dr. Calgary. Dr. Calgary hihetetlen dolgokat állít.

Calgary eltöprengett a skót keresztnéven. A nő tökéletesen beszélt angolul, de enyhén idegenes kiejtéssel.

Miss Lindstrom vádlóan fordult feléje.

– Nem lenne szabad idejönnie és ilyeneket mondania – zavarba hoznia az embereket. Elfogadták a megpróbáltatást. És most bánatot okoz nekik azzal, amit mesél. Ami történt, az Úr akaratából történt.

Calgaryt taszította a kijelentésben bujkáló önelégültség. Talán ez a nő is azok közé a rémséges emberek közé tartozik, akik élvezik a sorscsapásokat. Hát ettől én most megfosztom.

Gyorsan és szárazon azt mondta:

– Azon az estén hét előtt öt perccel felvettem a Redmynből Drymouthba vezető főúton egy fiatalembert. Bevittem Drymouthba. Beszélgettünk. Kellemes, szeretetre méltó fiatalembernek találtam.

– Jackónak nagy vonzereje volt – mondta Gwenda. – Mindenki kellemesnek találta. A vérmérsékletével volt baj. És persze gazember volt – tette hozzá elgondolkozva. – De erre csak jóval később jött rá mindenki.

Miss Lindstrom most őellene fordult.

– Nem szabadna így beszélnie róla, mikor halott.

Leo Argyle kicsit csípősen vágott közbe.

– Kérem, folytassa, dr. Calgary. Miért nem jelentkezett azonnal?

– Igen – mondta elfúló hangon Hester. – Miért lógott meg? Az újságokban felhívásokat, hirdetéseket tettek közzé. Hogy lehetett olyan önző, olyan gonosz…

– Hester, Hester – csillapította az apja. – Dr. Calgary még nem fejezte be a történetét.

Calgary egyenesen a lányhoz intézte a szavait.

– Tökéletesen megértem, mit érez. Mert tudom, hogy én mit érzek – hogy mit fogok mindig érezni…

Összeszedte magát és folytatta:

– Aznap este nagy volt a forgalom az utakon. Már elmúlt fél nyolc, mikor Drymouth közepén kitettem a fiatalembert, akinek a nevét nem ismertem. Ez, ha jól tudom, egyértelműen igazolja az ártatlanságát, mert a rendőrség teljesen bizonyos abban, hogy a bűntényt hét és fél nyolc között követték el.

– Igen – mondta Hester. – De maga…

– Kérem, legyen türelemmel. El kell mondanom egy s mást, hogy megértsék a helyzetet. Egypár napot Drymouthban töltöttem akkoriban, egy barátom lakásában. A barátom tengerész, és éppen szolgálatban volt. Kölcsönadta a kocsiját is, amelyet egy magángarázsban tartott. Azon a bizonyos napon, november kilencedikén kellett visszatérnem Londonba. Úgy döntöttem, hogy az esti vonattal utazom, délután pedig felkeresem régi dadámat, akit egész családom nagyon szeretett, és aki Drymouthtól körülbelül negyven mérföldre, Polgarthban lakott egy kis házban. Így is tettem. Bár nagyon öreg volt már, és el-elkalandozott a figyelme, azért megismert a néni, nagyon örült nekem, és egészen izgatott lett, mert, mint mondta, olvasta az újságban, hogy a Déli-sarkra megyek. Csak rövid ideig maradtam, hogy ne fárasszam ki, és amikor elbúcsúztam tőle, úgy döntöttem, nem a tengerparti úton indulok vissza Drymouthba, hanem északnak fordulok Redmyn felé, és felkeresem az öreg Peasmarsh kanonokot, akinek könyvtárában rendkívül ritka könyvek találhatók, többek között egy korai tudományos mű a navigációról, amiből szerettem volna kimásolni egy részt. Az idős úriember a telefont nem hajlandó megtűrni a házában, az ördög találmányának tekinti, akárcsak a rádiót, a televíziót, a mozit és a szuperszonikus repülőgépeket, ezért meg kellett kockáztatnom, hogy esetleg nem találom otthon. Nem is volt szerencsém. A ház zárva, szemmel láthatóan elutazott. Eltöltöttem egy kis időt a székesegyházban, aztán a főúton visszaindultam Drymouthba, a háromszög harmadik oldala mentén. Elegendő időt hagytam magamnak arra, hogy elhozhassam a lakásból a bőröndömet, visszavigyem a kocsit a garázsba, és elérjem a vonatom.

Az úton, ahogy már mondtam, felvettem egy ismeretlen stoppost, és miután kitettem a városban, mentem a dolgomra. Mikor az állomásra értem, rájöttem, hogy van még időm, és kimentem a főutcára cigarettát venni. Alighogy leléptem az úttestre, a sarkon nagy sebességgel bekanyarodott egy teherautó és elütött.

A járókelők szerint felkeltem, mint akinek semmi baja sem esett, és tökéletesen normálisan viselkedtem. Kijelentettem, hogy remekül vagyok, el kell érnem a vonatomat, és visszasiettem az állomásra. Mikor a vonat befutott a Paddington-pályaudvarra, már eszméletlen voltam. Mentővel kórházba szállítottak, ahol megállapították, hogy agyrázkódásom van – állítólag gyakori az ilyen késleltetett hatás.

Amikor néhány nap múlva magamhoz tértem, nem emlékeztem a balesetre, sem arra, hogy hogyan kerültem Londonba. Az utolsó emlékem az volt, hogy Polgarthba indultam meglátogatni öreg dadámat. Utána a tökéletes űr. Megnyugtattak, hogy ez nem ritka jelenség. Senki sem gondolta volna, hogy az életemből hiányzó óráknak jelentősége lehet. Sejtelmem sem volt róla, hogy azon az estén végighajtottam a redmyn–drymouthi úton.

Nagyon kevés idő volt már csak hátra addig, amikor el kellett indulnom Angliából. Benn tartottak a kórházban, tökéletes nyugalomban, újságok nélkül. Amikor kiengedtek, azonnal a repülőtérre mentem, hogy Ausztráliába repüljek, és csatlakozzam az expedícióhoz. Voltak bizonyos kételyek, hogy az állapotom megenged-e egy ilyen utat, de ezeket figyelmen kívül hagytam. Túlságosan lefoglalt a készülődés ahhoz, hogy gyilkosságokról szóló beszámolók érdekeljenek, és a letartóztatás után különben is elült az izgalom; mire sor került a tárgyalásra, amelyről ismét hosszan írtak az újságok, én már a Déli-sark felé hajóztam.

Szünetet tartott. Mindenki feszült figyelemmel kísérte a történetet.

– Körülbelül egy hónapja, nem sokkal azután, hogy visszatértem Angliába, fedeztem fel az ügyet. Régi újságokra volt szükségem, hogy mintákat csomagolhassak beléjük. A háziasszonyom felhozott egy nagy köteget a kazánházból. Ahogy az egyiket szétterítettem az asztalon, megláttam egy fiatalember fényképét, aki nagyon ismerősnek tűnt. Megpróbáltam visszaemlékezni rá, hol találkoztam vele, és ki ő. Nem jutott eszembe, de különös módon emlékeztem rá, hogy beszélgettem vele – az angolnákról. Kíváncsian, elbűvölve hallgatta, amikor az angolna életéről meséltem neki. De mikor? És hol? Elolvastam a cikket, amelyből kiderült, hogy a fiatalember Jack Argyle, akit gyilkossággal vádolnak, s aki azt vallotta a rendőrségen, hogy egy fekete kocsiban ülő férfi vette fel.

És akkor hirtelen visszatért az életem néhány elvesztett órája. Én vettem föl ezt a fiatalembert, bevittem Drymouthba, ahol elváltam tőle, visszamentem a lakásba… később átmentem az utcán cigarettát venni… Eszembe jutott, hogy egy pillanatra láttam a teherautót, amelyik elütött… aztán semmi, csak a kórház. Arra még mindig nem emlékeztem, hogy visszatértem az állomásra, és felutaztam Londonba. Újra és újra elolvastam azt az újságcikket. A tárgyalás egy évvel azelőtt volt, az eset jóformán feledésbe merült. „Ez az a fiatalember, aki agyonütötte az anyját”, a háziasszonyom csak ennyit tudott felidézni. „Hogy mi történt vele? Talán felakasztották.” Mindent elolvastam, amit az újságok akkoriban írtak, aztán felkerestem a Marshall és Marshall ügyvédi irodát, akik a védelmet ellátták. Megtudtam, hogy elkéstem, a szerencsétlen fiút már nem szabadíthatom ki. Tüdőgyulladás végzett vele a börtönben. Neki már nem lehet igazságot szolgáltatni, de az emlékének igen. Mr. Marshall-lal elmentem a rendőrségre. Az ügy nemsokára a főügyész elé kerül. Marshall bizonyos benne, hogy a főügyész a belügyminiszterhez fog fordulni.

Természetesen részletes beszámolót kapnak majd Mr. Marshalltól. Csak azért várt eddig, mert én szerettem volna az igazságot elmondani maguknak. Úgy gondoltam, ez a rettenetes kötelesség engem terhel. Azt akarom, hogy tudják: irtózatos bűntudatot érzek. Ha óvatosabban kelek át az úton… – Elakadt. – Megértem, hogy önök sohasem lesznek képesek jó szívvel gondolni rám – bár gyakorlatilag vétlen vagyok –, megértem, ha mindannyian engem fognak vádolni.

Gwenda Vaughan meleg hangon, kedvesen így szólt:

– Dehogy vádoljuk. Ez ellen… nincs mit tenni. Tragikus… hihetetlen… de így van.

– Elhitték? – kérdezte Hester. Calgary meglepve nézett rá.

– A rendőrség – elhitte magának? Honnan tudják, hogy nem csak kitalálta az egészet?

Calgary akarata ellenére halványan elmosolyodott.

– Eléggé köztiszteletben álló ember vagyok – mondta gyengéden. – Nem fűződik semmi érdekem az ügyhöz, s a vallomásomat nagyon alaposan megvizsgálták; kikérdezték az orvosokat, Drymouthban utánajártak a többi részletnek. Marshall természetesen óvatos volt, mint minden ügyvéd. Nem akarta felébreszteni önökben a reményt, amíg bizonyos nem lehetett a sikerben.

Leo Argyle megmozdult a székén, és most először megszólalt.

– Mit ért pontosan azon, hogy siker?

– Bocsánatot kérek – mondta Calgary. – Nem lett volna szabad ezt a szót használnom. A fiát megvádolták egy olyan bűnnel, amit nem követett el, bíróság elé állították érte, elítélték – és a börtönben meghalt. Az ő számára későn derült ki az igazság. De ha még lehet igazságot szolgáltatni, az meg fog történni, méghozzá látványosan. A belügyminiszter alighanem azt javasolja majd a királynőnek, hogy részesítse kegyelemben Jackót.

Hester elnevette magát.

– Részesítse kegyelemben – olyasmiért, amit el sem követett?

– Nos igen. A jogi formula abszurd, valóban. De amennyire én tudom, ilyenkor az a szokás, hogy interpellálnak a parlamentben, és a válaszból világosan kiderül, hogy Jack Argyle nem követte el azt, amivel megvádolták, az újságok pedig részletesen beszámolnak majd róla.

Befejezte. Senki sem szólalt meg. Valószínűleg nagy megrázkódtatás volt ez a számukra, gondolta. De végül is kellemes megrázkódtatás.

Felállt.

– Attól tartok – mondta bizonytalanul –, nincs mit hozzátennem… Csak megismételhetem, mennyire sajnálom, mennyire boldogtalan vagyok, milyen reménytelennek érzem, hogy a megbocsátásukat kérjem… A tragédia, amely az ő életének véget vetett, az enyémet is beárnyékolta. De legalább – szinte könyörgött már –, legalább az jelent valamit… hogy tudják, hogy nem követte el azt a szörnyűséget… hogy a neve – a család neve – megint tiszta lesz a világ szemében…

Ha választ várt, csalódnia kellett.

Leo Argyle görnyedten ült a székén. Gwenda tekintete Leo arcát fürkészte. Hester maga elé meredt, tágra nyílt, tragikus szemmel. Miss Lindstrom morgott valamit maga elé, és megrázta a fejét.

Calgary tehetetlenül állt az ajtóban, és visszanézett rájuk.

Gwenda Vaughan vette át az irányítást. Odament hozzá, és kezét a karjára téve, halkan azt mondta:

– Jobb lesz, ha most elmegy, dr. Calgary. Túlságosan nagy megrázkódtatás érte őket. Időre van szükségük, hogy magukhoz térjenek.

Calgary bólintott és kiment. Miss Lindstrom követte.

– Kiengedem – mondta.

Calgary hátrapillantott, mielőtt az ajtó becsukódott mögötte, és látta, hogy Gwenda Vaughan letérdel Leo Argyle széke mellé. Ezen meglepődött kissé.

Miss Lindstrom szembefordult vele a folyosón, úgy állt meg előtte, mint egy gárdatiszt, és ráförmedt:

– Feltámasztani nem tudja. Akkor miért kellett az eszükbe juttatni? Mostanára beletörődtek. Mostantól megint szenvedni fognak. Jobb nem beavatkozni a dolgokba.

– Az emlékét tisztázni kell – mondta Arthur Calgary.

– Szép szavak! De arra nem gondol, mit is jelentenek valójában. A férfiak sohasem gondolkoznak. – Toppantott. – Én mindegyiküket szeretem. Azért jöttem ide 1940-ben, hogy segítsek Mrs. Argyle-nak, amikor háborús óvodát nyitott olyan gyerekek számára, akiknek az otthonát bombatalálat érte. Hogy kényeztette azokat a gyerekeket! Mindent megtett volna értük. Ennek már több mint tizennyolc éve. És én az ő halála után is itt maradtam… hogy gondoskodjam róluk… hogy a ház mindig tiszta és kényelmes legyen, hogy jó ételeket ehessenek. Mindegyiket szeretem – igen, szeretem… de Jacko semmirekellő volt! Hát persze, őt is szerettem. De semmirekellő volt!

Hirtelen hátat fordított Calgarynek. Úgy látszott, elfelejtette, hogy ki akarta kísérni. Calgary lassan leballagott a lépcsőn. Ahogy a bejárati ajtóval küszködött, egyszer csak könnyű lépteket hallott. Hester szaladt utána.

Kinyitotta a biztonsági zárat, és kitárta az ajtót. Egymásra néztek. Calgary már végképp nem értette, miért mered rá olyan tragikus, szemrehányó pillantással a lány.

– Miért jött ide? Minek kellett idejönnie? – suttogta Hester.

Calgary kétségbeesve nézett rá.

– Nem értem. Nem szeretné, ha a bátyja nevét tisztára mosnák? Nem akarja, hogy igazságot szolgáltassanak neki?

– Igazság! – Hester szinte az arcába vágta a szót.

Calgary megismételte:

– Nem értem…

– Folyton az igazságról papol! Mit számít az már Jackónak? Ő már halott. Nem ő a fontos. Mi vagyunk a fontosak!

– Hogy gondolja?

– Nem a bűnösök a fontosak. Hanem az ártatlanok.

Megragadta a karját, és szinte belevájta az ujjait.

– Mi vagyunk a fontosak. Nem látja, hogy mit tett velünk?

Calgary rámeredt.

Az ajtó előtt, a sötétben hirtelen egy férfi jelent meg.

– Dr. Calgary? – kérdezte. – A taxija, uram. Drymouthba.

– Hm… igen… köszönöm.

Calgary Hester felé fordult, de a lány már visszament a házba.

Az ajtó becsapódott.

Harmadik fejezet

I.

Hester lassan fölment a lépcsőn, és közben gépiesen hátrasimította sötét haját magas homlokából. Kirsten Lindstrom már várta.

– Elment?

– Igen, el.

– Nagy megrázkódtatás ért, Hester. – Kirsten Lindstrom gyengéden a vállára tette a kezét. – Gyere velem. Adok egy kis konyakot. Sok volt ez egy napra.

– Azt hiszem, nem kérek konyakot, Kirsty.

– Lehet, hogy nem kérsz, de jót fog tenni.

A lány hagyta, hogy végigvezessék a folyosón, be Kirsten Lindstrom saját, aprócska nappalijába. Elvette a feléje nyújtott konyakospoharat, és lassan kortyolgatni kezdett. Kirsten ingerülten azt mondta:

– Túl hirtelen jött ez az egész. Valaki figyelmeztethetett volna minket. Miért nem írt Mr. Marshall?

– Gondolom, dr. Calgary nem hagyta. Ő akart eljönni, ő akarta elmondani nekünk.

– Ő akarta, ő akarta! Mit gondolt, mit fogunk érezni a hírei hallatán?

– Azt hiszem – mondta Hester fakó hangon –, azt gondolta, örülni fogunk.

– Akár örülünk, akár nem, akkor is nagy megrázkódtatás. Nem lett volna szabad ilyet csinálnia.

– De bizonyos szempontból bátor tett volt – válaszolta Hester. Arca kipirult. – Úgy értem, nem lehetett könnyű megtennie. Idejönni és elmondani egy családnak, hogy az egyik tagja, akit elítéltek gyilkosságért, és a börtönben meghalt, valójában ártatlan volt. Igen, szerintem bátorság kellett hozzá… de bár ne tette volna – fejezte be.

– Hát, mindnyájan ezt kívánjuk – mondta határozottan Miss Lindstrom.

Hester hirtelen érdeklődve nézett rá, feleszmélve saját gondolataiból.

– Szóval te is így érzel, Kirsty? Én azt hittem, hogy csak én.

– Nem vagyok ostoba – vágta rá csípősen Miss Lindstrom. – Olyan lehetőségeket is képes vagyok elképzelni, amelyekre a maga dr. Calgaryje talán nem is gondolt.

Hester fölállt.

– Be kell mennem apához – mondta.

– Igen. Mostanra már volt ideje elgondolkozni azon, mi a teendő – helyeselt Kirsten.

Mikor Hester belépett a könyvtárba, Gwenda Vaughan éppen a telefonnal volt elfoglalva. Apja magához intette, ő odament, és leült a széke karfájára.

– Fel akarjuk hívni Maryt és Mickyt. Nekik is értesülniük kell minderről.

– Halló – mondta Gwenda Vaughan. – Mrs. Durranttel beszélek? Mary, te vagy az? Itt Gwenda Vaughan. Az édesapád szeretne beszélni veled.

Leo odament, és elvette a kagylót.

– Mary, hogy vagy? Hogy van Philip? Remek. Valami nagyon különös történt… Úgy gondolom, neked is tudnod kell róla. Egy bizonyos dr. Calgary járt nálunk. Hozott egy levelet Andrew Marshalltól. Jackóról van szó. Úgy látszik – szinte hihetetlen – úgy látszik, hogy az a történet, amit Jacko mesélt a tárgyaláson, hogy valaki fölvette a kocsijába és Drymouthba vitte, szóról szóra igaz. Ez a dr. Calgary vette föl… – Abbahagyta és hallgatta, mit mond a lánya a vonal túlsó végén. – Igen, Mary, de most nem megyek bele a részletekbe, hogy miért nem jelentkezett akkor. Baleset érte – agyrázkódása volt. Az egész teljesen hitelesnek látszik. Azért telefonálok, mert szerintem össze kellene jönnünk itt mindannyiunknak, minél előbb. Talán sikerül meghívnom Marshallt is, hogy megvitassa velünk a dolgot. Azt hiszem, a lehető legjobb ügyvédre lesz szükségünk. El tudnátok jönni Philippel? Igen… Igen, tudom. De úgy vélem, kedvesem, hogy ez fontos… Igen… Hát hívj vissza később, jó? Meg kell próbálnom Mickyt is elérni. – Letette a kagylót.

Gwenda Vaughan odament a telefonhoz.

– Hívjam fel Mickyt?

Hester megszólalt:

– Megengednéd, Gwenda, hogy én telefonálhassak először egyet? Donaldot szeretném felhívni.

– Természetesen – mondta Leo. – El akarsz menni vele valahová ma este, ugye?

– El akartam – válaszolta Hester.

Apja fürkésző pillantást vetett rá.

– Nagyon felkavart ez az ügy, kedvesem?

– Nem is tudom – válaszolt Hester. – Nem is tudom, mit érzek igazából.

Gwenda odaengedte a telefonhoz, és Hester tárcsázott.

– Beszélhetnék dr. Craiggel, kérem? Igen. Igen. Hester Argyle vagyok. – Néhány pillanatnyi várakozás után azt mondta: – Te vagy az, Donald? Azért hívlak, mert nem tudok ma este elmenni veled az előadásra… Nem, nem vagyok beteg… nem erről van szó, csak nagyon… nagyon különös híreket kaptunk.

Megint dr. Craig beszélt.

Hester az apja felé fordult. Tenyerével eltakarta a kagylót, és megkérdezte:

– Ugye, nem titok?

– Nem – válaszolta lassan Leo. – Nem, nem titok, de – a helyedben megkérném Donaldot, hogy egyelőre ne beszéljen róla senkinek. Tudod, hogyan terjednek a pletykák, hogyan fújnak föl mindent.

– Igen, tudom. – Hester visszafordult a telefonhoz. – Bizonyos szempontból azt is mondhatnám, Donald, hogy jó hírek, de – nagyon megzavartak. Nem szívesen beszélek róla telefonon… Nem, nem, ne gyere ide… Kérlek. Ma este ne. Holnap valamikor. Jackóról van szó. Igen… igen, a bátyámról… megtudtuk, hogy mégsem ölte meg az anyánkat… De kérlek, ne szólj senkinek, senkivel se beszélj róla. Holnap mindent elmesélek… Ne, Donald, kérlek… Egyszerűen senkit sem szeretnék ma este látni, még téged sem. Kérlek. És egy szót se. – Letette a kagylót, és intett Gwendának, hogy tárcsázhat.

Gwenda egy drymouthi számot kért. Leo aggódva kérdezte:

– Miért nem mész el az előadásra Donalddal, Hester? Segítene elfeledkezni a dologról.

– Nem szeretnék, apa. Nem lennék képes rá.

– Úgy beszéltél – azt az érzést keltetted benne, hogy nem jó hírt kaptunk. De tudod, Hester, ez nem igaz. Meglepődtünk. De nagyon örülünk neki – boldogok vagyunk… Mi mások lehetnénk?

– Szóval ezt mondjuk majd mindenkinek? – kérdezte Hester.

– De kedves gyermekem…

– Mert igazából nem ez a helyzet, ugye? – mondta Hester. – Nem jó hír. Inkább megdöbbentő.

Gwenda szólalt meg.

– Micky van a vonalban.

Leo ismét odament, és elvette tőle a kagylót. Nagyjából ugyanúgy beszélt a fiával, mint előzőleg a lányával. De az egészen másképp fogadta a hírt, mint Mary Durrant. Semmi tiltakozás, meglepetés vagy hitetlenkedés. Micky azonnal adottnak vette.

– Mi a fene! – mondta. – Ennyi idő után? A hiányzó tanú! Hát, Jackót aznap este cserbenhagyta a szerencse.

Megint Leo beszélt. Micky hallgatta.

– Igen – válaszolta –, teljesen egyetértek veled. Minél gyorsabban össze kell ülnünk, és Marshall tanácsát is ki kell kérnünk. – Hirtelen felnevetett, azzal a nevetéssel, amelyre Leo jól emlékezett még kisfiú korából, mikor az ablak alatt játszott. – Kire tippeljünk? – kérdezte. – Melyikünk tette?

Leo lecsapta a kagylót, és otthagyta a telefont.

– Mit mondott? – kérdezte Gwenda.

Leo elismételte.

– Nagyon buta vicc – mondta Gwenda.

Leo gyors pillantást vetett rá.

– Talán – mondta gyengéden –, talán nem is vicc.

II.

Mary Durrant keresztülment a szobán, és felvett néhány lehullott szirmot a krizantémokkal teli váza mellől. Gondosan a szemeteskosárba ejtette őket. A magas, nyugodt, huszonhét éves fiatalasszony, bár arca ránctalan volt, idősebbnek látszott a koránál, talán a higgadt érettsége miatt, amely lénye egyik alapvonása volt. Szép nő volt, de csöppet sem feltűnő jelenség. Arca szabályos, bőre hibátlan, szeme tiszta égszínkék, szőke haját kifésülte az arcából, és tarkóján kontyba tűzte; divatos hajviselet, bár ő nem ezért hordta. Mary Durrant olyan nő volt, aki a saját elképzelésének megfelelően öltözködik. Megjelenése összhangban állt a házával: mindkettő csinos volt és rendes. Idegesítette a por és a rendetlenség.

A tolószékben ülő férfi figyelte, hogyan takarítja el a lehullott szirmokat, és kesernyésen elmosolyodott.

– Te mindig is rendszerető kislány maradsz – mondta. – Mindennek megvan a helye, és minden legyen is a helyén. – Kicsit csúfondárosan felnevetett. De Mary Durrantet ez nem zavarta.

– Igen, szeretem, ha rendben vannak a dolgok – válaszolta. – De Phil, te sem szeretnéd, ha disznóól lenne a ház.

A férje kicsit keserűen vágta rá:

– Hát, arra nincs sok remény, hogy én azt csinálok belőle.

Házasságkötésük után nem sokkal Philip Durrant elkapta a járványos gyermekbénulást. Marynek, aki imádta, így a gyermeke is lett, nemcsak a férje. Philipet néha zavarba hozta felesége önző szerelme. Mary el sem tudta képzelni, hogy az öröme, amiért a férje mindenben őrá szorul, néha bosszantó lehet.

Philip gyorsan tovább beszélt, mintha attól félne, hogy együttérző vagy nyugtató szavakat hall.

– Őszintén szólva, apád híre teljesen elképesztett. Ennyi idő után! Te hogy bírsz ilyen nyugodt maradni?

– Azt hiszem, igazából még fel sem fogtam… Olyan valószínűtlen. Először el sem akartam hinni, amit apa mondott. Ha például Hester telefonál, azt hittem volna, hogy csak képzelődik. Tudod, milyen Hester.

Philip Durrant arca valamit vesztett a keserűségéből.

– Indulatos, szenvedélyes kis lény, aki keresi a bajt az életben, és meg is találja – válaszolta halkan.

Mary csak legyintett erre az analízisre. Mások jelleme cseppet sem izgatta. Kétkedve megkérdezte:

– Szerinted igaz? Nem lehet, hogy az az ember csak képzelődik?

– A szórakozott tudós? Jó lenne ezt hinni – mondta Philip –, de úgy látszik, Andrew Marshall komolyan vette. És a Marshall, Marshall és Marshall cég nem hiszékenyek gyülekezete.

Mary Durrant a homlokát ráncolta.

– Mit jelent mindez, Phil?

– Azt, hogy Jacko tisztázódik. Már ha a hatóságokat sikerül meggyőzni – és úgy látom, ennek nem lesz semmi akadálya.

– Hát – mondta Mary egy kis sóhajjal –, akkor örülök neki.

Philip Durrant megint fölnevetett, ugyanazzal a keserű, ironikus nevetéssel.

– Polly, te leszel a halálom!

A férjén kívül senki sem hívta Mary Durrantet Pollynak. Junói termetéhez nevetséges módon nem illett ez a név. Kicsit csodálkozva nézett a férjére.

– Nem tudom, mit mondtam, ami ennyire mulatságos lehet.

– Olyan kegyes voltál! Mint Lady Ezmegaz a jótékonysági vásáron, amikor a falusiak kézimunkáit dicséri.

– De tényleg örülök! Ne tegyél úgy, mintha kellemes lett volna, hogy gyilkos van a családban.

– Azért nem igazán a családban.

– Az majdnem ugyanaz. Úgy értem, idegesítő volt, és nagyon kényelmetlen. Mindenki folyton kíváncsiskodott. Gyűlöltem az egészet.

– Nagyon jól tűrted – mondta Philip. – Attól a jegeskék pillantásodtól beléjük fagyott a szó. Azonnal elszégyellték magukat. Csodálatos, hogy soha nem mutatod ki az érzelmeidet.

– Nagyon kínos volt. Utálatos – mondta Mary Durrant –, de szerencsére Jacko meghalt, és azzal vége lett. És most… most, gondolom, megint felhánytorgatják majd az egészet. Olyan unalmas már.

– Igen – válaszolta elgondolkodva Philip Durrant. Egy kicsit megmozdította a vállát, arcán futó, fájdalmas kifejezés jelent meg. A felesége azonnal mellette termett.

– Kényelmetlenül ülsz? Hadd igazítsam meg a párnádat. Így. Most már jobb?

– Ápolónőnek kellett volna menned.

– De én nem akarok mindenféle embereket ápolni. Csak téged.

Egyszerűen mondta, de a szavak mögött mély érzés rejtőzött.

Megszólalt a telefon, és Mary fölvette.

– Halló… igen… én vagyok… Ja, te vagy az?

Odasúgta Philipnek:

– Micky.

– Igen – folytatta a kagylóba beszélve –, igen, hallottuk. Apa fölhívott… Persze, természetesen… Igen… Igen… Philip azt mondja, ha az ügyvédek elhiszik, akkor rendben van a dolog… De Micky, nem értem, miért vagy olyan ideges… Nem, nem tartom magam lassú felfogásúnak… Na de Micky, ez azért mégis… Halló?… Halló? – Dühös arcot vágott. – Letette. – Ő is letette a kagylót. – Philip, én nem tudom, mi ütött Mickybe.

– Mit mondott?

– Olyan idegesnek hangzott. Azt mondta, lassú a felfogásom, hogy nem látom át a… a következményeket. Most megfizetünk mindenért. Ezt mondta. De miért? Nem értem.

– Beijedt, mi? – kérdezte elgondolkozva Philip.

– De miért?

– Tudod, igaza van. A dolognak következményei lesznek.

Mary értetlenül nézte.

– Arra gondolsz, hogy megint feltámad az ügy iránt az érdeklődés? Annak persze örülök, hogy Jacko tisztázódik, de az nagyon kellemetlen lesz, ha az emberek megint fecsegni kezdenek.

– Nemcsak arról van szó, hogy mit szólnak a szomszédok. Sokkal többről. Mary kérdően nézett rá.

– A rendőrség is érdeklődni fog!

– A rendőrség? – mondta élesen Mary. – Mi közük nekik ehhez?

– Drága kislányom – mondta Philip. – Gondolkozz.

Mary lassú léptekkel odament hozzá, és leült mellé.

– Megoldatlan bűnügy lett belőle, nem érted? – mondta Philip.

– De ennyi idő után csak nem fognak vacakolni vele?

– Szép vágyálom – felelte Philip –, de attól félek, semmi köze a valósághoz.

– De hát, ha egyszer már olyan ostobák voltak – olyan csúnyán elhibázták Jackóval –, csak nem akarják elölről kezdeni az egészet?

– Lehet, hogy nem akarják – de valószínűleg kénytelenek lesznek. A kötelesség az kötelesség.

– Jaj, Philip, biztos vagyok benne, hogy tévedsz. Csak fecsegni fognak majd megint egy darabig, aztán elunják.

– És mi boldogan élünk, amíg meg nem halunk – mondta csúfolódva Philip.

– Miért is ne?

A férje megrázta a fejét.

– Nem ilyen egyszerű ez… Apádnak igaza van. Össze kell ülnünk, és meg kell beszélnünk. El kell hívni Marshallt is, ahogy mondta.

– Úgy érted… el kell mennünk Napos-fokra?

– Igen.

– De hát nem tudunk.

– Miért nem?

– Lehetetlen. Te beteg vagy, és…

– Nem vagyok beteg – mondta dühösen Philip. – Erős vagyok, és egészséges. Csak a lábamat nem tudom mozgatni. Akár Timbuktuba is elmehetnék, a megfelelő szállítóeszközök segítségével.

– Biztos vagyok benne, hogy rosszat tenne neked, ha elmennénk Napos-fokra. Ha újra felhánytorgatják ezt a kellemetlen ügyet…

– Az agyamnak semmi baja.

– …És azt sem tudom, hogy hagyhatnánk itt a házat. Annyi betörés volt mostanában.

– Kérj meg valakit, hogy költözzön be.

– Könnyű ezt mondani – mintha mi sem lenne egyszerűbb.

– A vén Mrs. Hogyishívják eljöhet mindennap. Hagyd végre abba ezt a háziasszonyi akadékoskodást, Polly. Igazából te nem akarsz elmenni.

– Nem, nem akarok.

– Nem maradunk sokáig – mondta nyugtatólag Philip. – De azt hiszem, kénytelenek leszünk elmenni. A családnak most összetartó képet kell mutatnia. Ehhez pedig tudnunk kell, hányadán állunk.

III.

A drymouthi szállodában Calgary korán megvacsorázott, aztán fölment a szobájába. Mély érzéseket ébresztett benne mindaz, amit átélt Napos-fokon. Azt várta, hogy a feladat fájdalmas lesz, és minden akaraterejére szüksége volt, hogy véghez vigye. De az ügy egészen máshogyan bizonyult fájdalmasnak és felkavarónak, mint ahogy várta. Levetette magát az ágyára, rágyújtott, s újra meg újra végiggondolt mindent.

A legtisztább kép, amely lelki szemei előtt megjelent, Hester arca volt a búcsúzás pillanatában. Milyen megvetően söpörte félre az igazságért emelt szavait! Mit is mondott? „Nem a bűnösök a fontosak, hanem az ártatlanok.” És még: „Nem látja, hogy mit tett velünk?” De hát mit tett ő? Nem értette.

És a többiek. Az asszony, akit Kirstynek neveztek (miért Kirsty? Ez skót név. Az az asszony azonban nem skót – dán talán, vagy norvég?). Miért beszélt olyan zordan – olyan vádlóan?

Leo Argyle is furcsán viselkedett – visszahúzódó volt, éber. Semmi olyasmi nem érződött rajta, hogy „Hála az Égnek, a fiam ártatlan!”, ami természetes reakciója kellett volna hogy legyen.

És az a nő – Leo titkárnője. A segítségére sietett, kedves volt. De ő is olyan furcsán reagált. Eszébe jutott, ahogy letérdelt Leo Argyle széke mellé. Mintha – mintha – együttérezne vele, vigasztalná. De miért? Mert a fia nem gyilkos? És különben is – igen, igen –, több volt abban, mint egy titkárnő érzelme a főnöke iránt –, bármilyen régi bútordarab is… Mit jelentsen ez az egész? Miért…

Az ágy melletti asztalkán megcsörrent a telefon. Felkapta a kagylót.

– Halló?

– Dr. Calgary? Látogatója van.

– Nekem?

Meglepődött. Azt hitte, senki sem tudja, hogy Drymouthban tölti az éjszakát.

– Kicsoda?

Egy pillanatig csend volt. Aztán a portás azt mondta:

– Mr. Argyle.

– Értem. Mondja meg neki, hogy… – Arthur Calgary elharapta a szót, éppen amikor azt válaszolta volna, hogy lemegy. Ha valamilyen okból Leo Argyle utánajött Drymouthba, és sikerült kiderítenie, hol szállt meg, akkor valószínűleg kínos lenne a megbeszélést lenn, a zsúfolt hallban lefolytatni. Végül azt mondta:

– Kérje meg, hogy jöjjön föl a szobámba, legyen szíves.

Felállt az ágyról, és ide-oda járkált, míg csak be nem kopogtak az ajtón. Odament és kinyitotta.

– Jöjjön be, Mr. Argyle, én…

Megdöbbenve némult el. Nem Leo Argyle volt az. Egy húszas évei elején járó fiatalember, akinek sötét, csinos arcát keserűség torzította el. Vakmerő, dühös és boldogtalan arc nézett rá.

– Nem engem várt – mondta a fiatalember. – Hanem az… apámat. Michael Argyle vagyok.

– Jöjjön be. – Calgary becsukta látogatója mögött az ajtót. – Honnan tudta, hogy itt vagyok? – kérdezte, miközben cigarettával kínálta a fiút.

Michael Argyle elvett egy szálat, és kellemetlen hangon fölnevetett.

– Könnyű volt kideríteni. Felhívtam a nagyobb szállodákat abban a reményben, hogy itt marad éjszakára. Már a második hívás sikeres volt.

– És miért akart találkozni velem?

Michael Argyle lassan válaszolt:

– Kíváncsi voltam rá, miféle ember maga… – Végigmérte Calgaryt, jól megnézte enyhén görnyedt hátát, szürkülő haját, keskeny, érzékeny arcát. – Szóval maga az, aki részt vett a déli-sarki Hayes–Bentley-expedícióban. Nem látszik valami erősnek.

Arthur Calgary halványan elmosolyodott.

– A látszat néha csal. Elég erős voltam. Nem pusztán izomerőre van szükség. Vannak egyéb, fontos kívánalmak is: a kitartás, a türelem, a technikai ismeretek.

– Hány éves, negyvenöt?

– Harmincnyolc.

– Többnek látszik.

– Igen, gondolom. – Egy pillanatra keserűség szorította össze a szívét, ahogy az előtte álló férfias fiatalemberre nézett.

Kicsit nyersen megkérdezte:

– És miért akart találkozni velem?

A fiú dühösen nézett maga elé.

– Érthető, nem? Hallottam a hírt, amit hozott. Az én drága testvéremről.

Calgary nem válaszolt.

Michael Argyle folytatta:

– Az ő szempontjából kicsit elkésett vele, nem gondolja?

– De – felelte halkan Calgary. – Elkéstem.

– Miért nem rukkolt ki vele? Hogy is volt ez azzal az agyrázkódással?

Calgary türelmesen elmesélte. Furcsa módon lelket öntött belé a fiú nyersesége és modortalansága. Ő legalább érez valamit a testvére iránt.

– Szóval Jackónak alibije van, mi? Honnan tudja, hogy akkor történt, amikor maga mondja?

– Tökéletesen biztos vagyok az időpontokban – jelentette ki Calgary.

– Talán tévedett. Maguk tudományos ürgék szórakozottak néha, ha olyan apróságokról van szó, mint időpontok és helyek.

Calgary ezen jót mulatott.

– Szóval az olvasmányai alapján elképzelt magának egy szórakozott professzort – aki felemás zoknit húz, nem tudja, a hét melyik napja van, és egyáltalán hol is van ő éppen? Kedves fiatal barátom, a technikai munkához precizitás kell; pontos mennyiségekkel, időkkel, mértékekkel dolgozunk. Biztosíthatom róla, hogy nem tévesztettem el semmit. Hét óra előtt vettem föl a testvérét, és fél nyolc után öt perccel tettem ki Drymouthban.

– Talán nem járt pontosan az órája. Vagy az autó órája szerint mérte az időt.

– Az órám és az autó órája tökéletes összhangban volt.

– Talán Jacko átverte. Nagyon ravasz tudott lenni.

– Nem vert át. Miért szeretné annyira, ha tévedtem volna? – Calgary szenvedélyesen felkiáltott: – Azt vártam, hogy a hatóságot lesz nehéz meggyőzni arról, hogy igazságtalanul ítéltek el egy embert. Nem hittem volna, hogy a családját nehezebb lesz meggyőznöm!

– Szóval nehéznek találta, hogy meggyőzzön bennünket?

– A reakciójuk enyhén szólva – meglepő volt.

Micky kíváncsian nézett rá.

– Nem akartak hinni magának?

– Mintha – mintha nem akartak volna…

– Hát persze. Nem is akartak. Ha jobban meggondolja, ez teljesen természetes.

– De miért? Miért lenne természetes? Az édesanyjukat megölték. A testvérüket vádolták a bűnténnyel, és elítélték. Most kiderül, hogy ártatlan volt. Örülniük kéne – hálásnak kellene lenniük. Az édestestvéréről van szó.

– Nem volt a testvérem. És az anyám sem volt az édesanyám – felelte Michael.

– Micsoda?

– Nem mondta senki magának? Mindannyiunkat örökbe fogadtak. Az egész bandát. Maryt, a legidősebb „nővéremet” New Yorkban. Minket, többieket, a háború alatt. Az „édesanyám”, ahogy maga nevezi, nem szülhetett gyereket. Így aztán örökbe fogadott egy szép kis családot. Maryt, engem, Tinát, Hestert, Jackót. Kényelmes, fényűző otthon, és ráadásul rengeteg anyai szeretet! Azt hiszem, végül el is felejtette, hogy nem vagyunk az igazi gyerekei. De akkor cserbenhagyta a szerencséje, mikor Jackót választotta az egyik édes kisfiának.

– Fogalmam sem volt róla – mondta Calgary.

– Úgyhogy ne jöjjön nekem ezzel az „édesanyja”, „édestestvére” dumával! Jacko egy féreg volt.

– De gyilkos nem – mondta Calgary.

Hangja határozottan csengett. Micky ránézett és bólintott.

– Rendben. Maga ezt állítja – és ragaszkodik hozzá. Nem Jacko ölte meg. Helyes – de akkor ki? Erre nem gondolt, ugye? Hát akkor most gondolkozzon el rajta. Gondolkozzon – és talán ráébred, hogy mit művelt velünk…

Sarkon fordult, és kirohant a szobából.

Negyedik fejezet

Calgary bocsánatkérően azt mondta:

– Nagyon kedves öntől, Mr. Marshall, hogy ismét fogad.

– Ugyan már – mondta az ügyvéd.

– Mint tudja, elmentem Napos-fokra, és találkoztam Jack Argyle családjával.

– Tudom.

– Mostanára, feltételezem, hallott már tőlük a látogatásomról.

– Igen, dr. Calgary, hallottam.

– Azt viszont talán nem érti, miért tértem vissza ismét önhöz… A dolgok nem egészen úgy alakultak, ahogy vártam.

– Nem – mondta az ügyvéd –, nem egészen. – Hangja szokás szerint száraz és érzelemmentes volt, de valami benne arra bátorította Arthur Calgaryt, hogy folytassa.

– Tudja, azt hittem, hogy a látogatással vége lesz. Arra fel voltam készülve, hogy – hogy is mondjam – némi természetes neheztelést fognak érezni irántam. Bár az agyrázkódást amolyan természeti csapásnak lehet tekinteni, megértettem volna, ha neheztelnek rám. De ugyanakkor reméltem, hogy ezt elhomályosítja majd az öröm, amelyet Jack Argyle nevének tisztázása jelent. De a dolgok nem úgy alakultak, ahogy vártam. Egyáltalán nem.

– Értem.

– Ön, Mr. Marshall, valószínűleg sejtette, hogy így lesz. Emlékszem, meglepett, ahogy fogadott, mikor először itt jártam. Ön valóban előre látta, hogyan fog reagálni a család?

– Még nem árulta el, dr. Calgary, hogy hogyan is reagáltak.

Arthur Calgary előbbre húzta a székét.

– Én azt hittem, hogy befejezek valamit, hogy új véget írok egy már lezárult fejezetnek. De azt kellett éreznem, azt kellett belátnom, hogy befejezés helyett elkezdtem valamit. Valami egészen újat. Ön szerint pontos megfogalmazása ez a helyzetnek?

Mr. Marshall lassan bólintott.

– Igen – válaszolta –, így is meg lehet fogalmazni. Bevallom, úgy gondoltam, ön nem mérte föl teljesen a következményeket. Ezt nem is lehetett várni, hiszen semmit sem tudott a háttérről, sem a tényekről, azon kívül, ami a periratokban állt.

– Semmit. Most már látom. Nagyon is jól látom. – Egyre hangosabban beszélt, ahogy izgatottan folytatta: – Nem megkönnyebbülést, nem örömet éreztek. Balsejtelmük támadt. Rettegnek attól, mi jön ezután. Igazam van?

Marshall óvatosan válaszolt:

– Azt gondolom, igaza lehet. De tudni, természetesen, nem tudok semmit.

– Ha pedig így van – folytatta Calgary –, akkor nem térhetek vissza elégedetten a munkámhoz azzal, hogy jóvátettem, amit módomban állt. Még mindig van szerepem. Felelős vagyok, mert új tényezőt hoztam különböző emberek életébe. Nem moshatom a kezeimet.

Az ügyvéd megköszörülte a torkát.

– Ez talán egy kicsit érzelmes álláspont, dr. Calgary.

– Én nem hiszem, egyáltalán nem. Az ember felelősséggel tartozik a cselekedeteiért, és nemcsak a cselekedeteiért, hanem a következményeikért is. Alig két évvel ezelőtt felvettem a kocsimba egy fiatal stoppost. Ez események láncolatát indította el. Úgy érzem, nem tarthatom távol magam tőlük.

Az ügyvéd még mindig a fejét rázta.

– Jól van – mondta türelmetlenül Arthur Calgary. – Akkor véljen érzelmesnek. De a lelkiismeretem ezt diktálja. Én jóvá akartam tenni valamit, amit megakadályozni nem állt módomban. Nem tettem jóvá. Furcsa módon rontottam olyan emberek helyzetén, akik már amúgy is sokat szenvedtek. De még mindig nem világos előttem, hogy miért.

– Nem – felelte lassan Marshall –, nem is értheti. Az elmúlt másfél évben nem volt kapcsolatban a civilizált világgal. Nem olvasta a napilapokat, hogy hogyan írtak erről a családról. Valószínűleg különben sem olvasta volna őket, de azt hiszem, mindenképpen hallott volna egyről-másról. A tények nagyon egyszerűek, dr. Calgary. Nem bizalmasak. Nyilvánosságra is hozták őket akkoriban. A következőről van szó. Ha nem Jack Argyle követte el a gyilkosságot (és az ön vallomása szerint ez lehetetlen), akkor ki? Ez visszavezet minket a bűntény elkövetésének körülményeihez. A gyilkosság egy novemberi estén történt, hét és fél nyolc között, egy olyan házban, ahol az áldozatot családjának és személyzetének tagjai vették körül. Az ajtók be voltak zárva, a redőnyöket leengedték, és ha valaki kívülről érkezett, akkor azt vagy maga Mrs. Argyle engedte be, vagy saját kulcsa volt. Más szóval, olyasvalaki volt, akit ismert. Bizonyos szempontból emlékeztet az eset az amerikai Borden-ügyre, amikor Mr. és Mrs. Bordent fejszével agyonverték egy vasárnap reggel. A házban senki sem hallott semmit, a környéken senkit sem láttak. Most már, gondolom, megérti, dr. Calgary, hogy a család miért lett ideges a hírei hallatán, ahelyett hogy örültek volna.

Calgary lassan kérdezte:

– Szóval inkább azt kívánják, bár Jack Argyle lenne a bűnös?

– Igen – mondta Marshall. – Ezt szeretnék. Ha fogalmazhatok egy kissé cinikusan, Jack Argyle volt a tökéletes megoldása annak a kellemetlen ténynek, hogy gyilkosság történt a családban. Problémás gyerek volt, fiatalkorú bűnöző, kötekedő férfi. A család körében természetesen találhattak és találtak is mentséget a viselkedésére. Gyászolhatták, együttérezhettek vele, elmondhatták maguknak, egymásnak és a világnak, hogy igazából nem az ő bűne volt, hogy erre csak a pszichológusok adhatnak magyarázatot! Igen, ez így nagyon kényelmes volt.

– És most… – Calgary elhallgatott.

– És most – mondta Mr. Marshall – egészen más a helyzet. Egészen más. Szinte ijesztő.

– A hírnek, amit hoztam, ön sem nagyon örült már az elején, igaz?

– El kell ismernem, hogy nem. Nem. El kell ismernem, hogy – zavart. Egy ügyet, amely közmegelégedésre – igen, továbbra is ezt a szót használom rá – lezárult, most ismét meg kell nyitni.

– Mi fog történni? – kérdezte Calgary. – Úgy értem, a rendőrség ismét előveszi?

– Bizonyosan – válaszolta Marshall. – Mikor Jack Argyle-t a bizonyítékok alapján bűnösnek találták (az esküdtszék csak egy negyedóráig tanácskozott), a rendőrség szempontjából az ügy lezárult. De most, hogy halála után kegyelemben részesül, kénytelenek lesznek elővenni.

– Újra nyomozni fognak?

– Ebben biztos vagyok. Természetesen – tette hozzá állát dörzsölgetve Marshall – ennyi idő eltelte után és az eset jellegzetességeit figyelembe véve kétséges, hogy jutnak-e valamire… Én a magam részéről nem hiszem. Azt kideríthetik, hogy valaki a házból bűnös. Talán még többé-kevésbé azt is meg tudják állapítani, ki az. De bizonyítékokat szerezni nem lesz könnyű.

– Értem – mondta Calgary. – Értem… Igen, ő is erre gondolt.

– Kicsoda? – kérdezte élesen az ügyvéd.

– A lány – válaszolta Calgary. – Hester Argyle.

– Igen. A kis Hester. – Marshall kíváncsian kérdezte: – Mit mondott magának?

– Az ártatlanokról beszélt – válaszolta Calgary. – Azt mondta, nem a bűnösök a fontosak, hanem az ártatlanok. Most már értem, mire gondolt…

Marshall vizsgálódó pillantást vetett rá.

– Azt hiszem, most már valóban érti.

– Pontosan arra gondolt, amiről ön beszélt – mondta Arthur Calgary. – Hogy a családra megint a gyanú árnyéka vetül…

Marshall közbevágott:

– Szó sincs arról, hogy megint. Az első alkalommal nem volt rá idő, hogy a családot gyanúsítsák. Az első pillanattól Jack Argyle-ra utalt minden.

Calgary egy legyintéssel intézte el a közbevetést.

– A család gyanúba keveredik – mondta –, és esetleg sokáig gyanús marad – talán örökre. Ha a családból tette valaki, akkor valószínűleg ők sem tudják, melyikük. Figyelik majd egymást – és töprengenek… Igen, ez a lehető legrosszabb. Ők sem tudják majd, hogy melyikük volt…

Csend lett. Marshall néma, kutató pillantással méregette Calgaryt, de nem szólt semmit.

– Ez iszonyú… – mondta végül Calgary.

Keskeny, érzékeny arcán világosan tükröződtek az érzelmei.

– Igen, ez iszonyú… Múlnak az évek, és ők nem tudják, ki volt az, figyelik egymást, a gyanakvás megmérgezi a kapcsolatukat. Tönkreteszi a szeretetet, a bizalmat…

Marshall megköszörülte a torkát.

– Nem fogalmaz egy kicsit… hm… túl élénken?

– Nem – válaszolta Calgary –, nem hiszem. Ha megbocsát, Mr. Marshall, úgy gondolom, én ezt tisztábban látom, mint ön. Én el tudom ugyanis képzelni, hogy mit jelent ez.

Megint csend lett.

– Azt jelenti – folytatta Calgary –, hogy az ártatlanok fognak szenvedni… Pedig az ártatlanoknak nem lenne szabad szenvedniük. Csak a bűnösöknek. Ezért – ezért nem moshatom a kezeimet. Nem mehetek tovább, nem mondhatom, hogy „megtettem a kötelességem, jóvátettem, amit tudtam – az igazság ügyét szolgáltam”, mert amit tettem, nem szolgálta az igazság ügyét. Nem ítélték el miatta a bűnöst, nem szabadította meg az ártatlanokat a gyanú árnyékától.

– Túlságosan belelovalja magát, dr. Calgary. Amit mond, annak van valami alapja, ebben bizonyos vagyok, de nem látom be, hogy mit tehetne.

– Én sem – válaszolta őszintén Calgary. – De azt tudom, hogy meg kell próbálnom segíteni. Igazából ezért jöttem önhöz, Mr. Marshall. Szeretném – azt hiszem, jogom van hozzá – megismerni a hátteret.

– Rendben van – mondta valamivel élénkebben Mr. Marshall. – Nincs abban semmi titok. Be tudok számolni önnek minden tényről, amit hallani szeretne. De a tényeknél többről nem áll módomban nyilatkozni. Sohasem álltam közelebbi kapcsolatban a családdal. A cégünk több éven át látta el Mrs. Argyle jogi képviseletét. Együttműködtünk vele különböző letétek létrehozásában és különféle jogi ügyekben. Mrs. Argyle-t elég jól ismertem, és ismertem a férjét is. A Napos-fokon uralkodó hangulatról, az ott élők jelleméről és temperamentumáról csak másodkézből értesültem, Mrs. Argyle-tól.

– Ezt tökéletesen megértem – mondta Calgary –, de valahol el kell kezdenem. Ha jól tudom, a gyermekek nem a sajátjai voltak. Örökbe fogadták őket, ugye?

– Pontosan. Mrs. Argyle-t Rachel Konstamnak hívták leánykorában, egyetlen gyermeke volt Rudolph Konstamnak, egy igen gazdag férfinak. Az édesanyja amerikai volt, és szintén nagyon gazdag. Rudolph Konstam nagy emberbarát volt, és úgy nevelte leányát, hogy ő is érdeklődjön a jótékonykodás iránt. Ő és felesége repülőgép-szerencsétlenségben vesztették életüket, Rachel pedig az apjától és anyjától örökölt hatalmas vagyont emberbaráti vállalkozásokba fektette. Személyesen is részt vett a jótékonysági munkában, segített a nyomornegyedekben. Ezenközben megismerkedett Leo Argyle-lal, aki az oxfordi egyetemen tanított, és nagyon érdekelte a közgazdaságtan meg a társadalmi reformok. Ahhoz, hogy megértse Mrs. Argyle-t, tudnia kell: élete nagy bánata volt, hogy nem lehet gyermeke. Mint sok más asszonynak, neki is lassan egész életére árnyékot vetett a meddősége. Miután mindenféle szakorvosokat felkeresett, és világossá vált, hogy sohasem lehet anya, találnia kellett valamit, ami enyhíti bánatát. Először egy New York-i nyomornegyedből fogadott örökbe egy gyermeket – ő a mostani Mrs. Durrant. Mrs. Argyle szinte kizárólag a gyermekekre irányuló jótékonykodásnak szentelte magát. Mikor 1939-ben kitört a háború, az Egészségügyi Minisztérium felügyeletével létrehozott egy háborús gyermekotthont, és megvette azt a házat, amelyet ön is felkeresett, Napos-fokot.

– Akkoriban Vipera-foknak hívták – jegyezte meg Calgary.

– Igen. Én is úgy tudom, ez volt az eredeti neve. Hát igen, végül is találóbbnak bizonyult, mint amit ő választott – a Napos-fok. 1940-ben tizenkét–tizenhat gyermek élt ott, elsősorban olyanok, akiknek nem megfelelő szüleik vagy nevelőik voltak, vagy nem lehetett őket a családjukkal együtt evakuálni. Ezek a gyerekek mindent megkaptak. Fényűző otthonuk lett. Én próbáltam a lelkére beszélni, rámutattam, hogy sokévi háború után milyen nehéz lesz ezeknek a gyerekeknek a fényűző körülmények közül visszatérni a saját otthonukba. Meg se hallgatott. Nagyon kötődött a gyerekekhez, és végül azt a tervet eszelte ki, hogy néhányukat, főleg azokat, akik nagyon rossz családból származtak vagy árvák voltak, örökbe fogadja. Ennek köszönhetően végül öt gyermeke lett. Mary – aki Philip Durrant felesége –, Michael, aki Drymouthban dolgozik, Tina, egy félvér leány, Hester és persze Jacko. Úgy nőttek föl, hogy Mr. és Mrs. Argyle-t tekintették szüleiknek. A pénzen megvehető legjobb nevelésben részesültek. Ha a környezet valóban meghatározó, akkor sokra kellett volna vinniük. Minden előnyük megvolt. Jack – avagy Jacko, ahogy ők hívták – mindig is gondokat okozott. Pénzt lopott az iskolában, kénytelenek voltak kivenni. Az egyetemnek már az első évében bajba került. Kétszer is csak hajszál híján úszta meg a börtönt. Soha nem tudott uralkodni magán. De ezt, gondolom, már hallotta. Kétszer is Argyle-ék térítették meg az általa elsikkasztott összegeket. Kétszer segítették ki pénzzel, hogy vállalkozásba foghasson. Mindkét vállalkozása csődbe ment. Halála óta, egészen a mai napig, a család járandóságot fizet az özvegyének.

Calgary elképedten hajolt előre.

– Az özvegyének? Senki sem említette, hogy nős volt.

– Nahát. – Az ügyvéd bosszúsan pattintott az ujjaival. – Erre nem is gondoltam. Elfelejtettem, hogy ön természetesen nem olvasta az újságok beszámolóit. Meg kell mondanom, az Argyle családban senki sem tudta, hogy megnősült. Letartóztatása után azonban megjelent a felesége Napos-fokon, és nagyon kétségbeesettnek tűnt. Mr. Argyle kedves volt hozzá. Fiatal lány, táncosnőként dolgozott a drymouthi Palais de Danse színpadán. Valószínűleg azért felejtettem el szóba hozni, mert Jacko halála után néhány héttel ismét férjhez ment. Mostani férje, ha jól tudom, villanyszerelő Drymouthban.

– Fel kell keresnem – mondta Calgary. Szemrehányóan tette hozzá: – Őt kellett volna először felkeresnem.

– Igen, igen. Megadom a címét. El sem tudom képzelni, miért nem említettem önnek már korábban.

Calgary hallgatott.

– Olyan… hogy is mondjam… elhanyagolható tényezőnek tűnt – mondta bocsánatkérően az ügyvéd. – Még az újságok sem csaptak nagy felhajtást körülötte… soha nem látogatta meg a férjét a börtönben… egyáltalán nem érdeklődött iránta…

Calgary eltöprengett. Végül így szólt:

– Meg tudná mondani pontosan, kik tartózkodtak a házban azon az estén, mikor Mrs. Argyle-t megölték?

Marshall fürkésző pillantást vetett rá.

– Leo Argyle, természetesen, meg a legfiatalabb lány, Hester. Mary Durrant és nyomorék férje is ott voltak, látogatóban. A férfit akkor engedték ki a kórházból. Aztán ott volt Kirsten Lindstrom – akivel nyilván találkozott –, ő svéd származású ápolónő és gyógymasszőr, aki a háború alatt a gyermekotthonban segített Mrs. Argyle-nak, és utána is ott maradt. Michael és Tina nem volt ott – Michael autókereskedőként dolgozik Drymouthban, Tina pedig a redmyni megyei könyvtár alkalmazottja, ott van lakása is.

Marshall szünetet tartott, majd folytatta.

– Ott volt azonkívül Miss Vaughan, Leo Argyle titkárnője. Ő az előtt hagyta el a házat, hogy a holttestet fölfedezték.

– Vele is találkoztam – mondta Calgary. – Nagyon… szorosnak látszik a kapcsolata Mr. Argyle-lal.

– Igen… igen. Azt hiszem, nemsokára nyilvánosságra hozzák az eljegyzésüket.

– Csak nem?

– Mr. Argyle nagyon magányos a felesége halála óta – mondta enyhén rendreutasító hangsúllyal az ügyvéd.

– Elhiszem – válaszolta Calgary, majd megkérdezte: – És mi a helyzet az indítékkal, Mr. Marshall?

– Kedves dr. Calgary, ezzel kapcsolatban igazán nem bocsátkozhatom találgatásokba.

– Azt hiszem, nyugodtan bocsátkozhatna. Mint mondta, a tények ellenőrizhetőek.

– Senki sem nyert pénzügyi szempontból semmit. Mrs. Argyle egy sor szabad felhasználású letétet létesített: ez a megoldás nagyon népszerű manapság. Ezek a letétek minden gyermek javára szólnak. Három vagyonkezelő rendelkezik fölöttük, akik közül én vagyok az egyik, Leo Argyle a másik és egy amerikai ügyvéd, Mrs. Argyle távoli unokatestvére a harmadik. A letétbe helyezett hatalmas összeget mi hárman kezeljük, és a kifizetéseket úgy irányíthatjuk, hogy a kedvezményezettek közül az kap belőle, akinek szüksége van rá.

– És mi van Mr. Argyle-lal? Anyagi szempontból nyert valamit a felesége halálával?

– Nem sokat. Az asszony vagyonának jelentős része, mint említettem, letétbe van helyezve. Mrs. Argyle ráhagyta a pénz fennmaradó részét, de ez nem komoly összeg.

– És Miss Lindstrom?

– Mrs. Argyle nagyon szép életjáradékot vásárolt neki néhány évvel a halála előtt. – Marshall bosszankodva tette hozzá: – Indíték? Én egy fikarcnyit sem látok. Legalábbis pénzügyit nem.

– És érzelmi téren? Nem volt valami különleges… súrlódás?

– Ebben, sajnos, nem segíthetek önnek. – Marshall ellentmondást nem tűrően beszélt. – A családi életüket nem figyelhettem meg.

– Van valaki, aki segíteni tudna ebben?

Marshall néhány pillanatig gondolkozott. Aztán, nem különösebben szívesen, annyit mondott:

– Felkereshetné a körorvost. Dr…. hm… MacMastert. Azt hiszem, így hívják. Már nyugalomba vonult, de még mindig ott lakik a környéken. Orvosi szempontból ő volt a felelős a háborús gyermekotthonért. Nyilván sok mindent tud és tapasztalt a Napos-fok életéről. Hogy rá tudja-e venni, hogy meséljen róla, csak önön múlik. Ha akar, biztosan sokat tudna segíteni. De, már megbocsásson, úgy gondolja, sikerül elérnie valamit, amit a rendőrség ne tudna sokkal könnyebben elérni?

– Fogalmam sincs – válaszolta Calgary. – Talán nem. De egyvalamit tudok. Meg kell próbálnom. Igen, meg kell próbálnom.

Ötödik fejezet

A rendőrfőnök szemöldöke egyre magasabbra kúszott a homlokán, hiábavaló kísérletet téve arra, hogy a kopaszodó fejen elérje a szürke haj vonalát. A mennyezetre emelte a szemét, aztán ismét lenézett az íróasztalán heverő iratokra.

– Nem találok szavakat! – jelentette ki.

A fiatalember, akinek az volt a fő dolga, hogy a megfelelő válaszokat adja a rendőrfőnöknek, azt mondta:

– Igenis, uram.

– Szép kis zűrzavar – motyogta Finney őrnagy. Ujjával dobolt az asztalon. – Itt van Huish? – kérdezte.

– Igen, uram. Huish főfelügyelő körülbelül öt perce érkezett.

– Remek – mondta a rendőrfőnök. – Küldje be, legyen szíves!

Huish főfelügyelő magas, szomorú képű férfi volt. Olyan erősen áradt belőle a mélabú, hogy senki sem gondolta volna: ő a gyerekzsúrok állandó főszereplője, vicceket mesél, és elbűvölt kisfiúk füléből varázsol elő pénzdarabokat.

– Jó reggelt, Huish, szép kis zűrzavarral állunk szemben. Mi a véleménye?

Huish főfelügyelő mélyet lélegzett, és leült a székbe, amelyre fölöttese rámutatott.

– Úgy látszik, tévedtünk két évvel ezelőtt – mondta. – Ez a fickó… na, hogy is hívják…

A rendőrfőnök keresgélt az iratok között.

– Calory – nem, Calgary. Valamilyen professzor. Talán egy szórakozott tudós? Az ilyen emberek gyakran bizonytalanok az időpontokat és hasonlókat illetően, nem? – Enyhén kérlelő hangsúllyal beszélt, de Huish nem reagált rá. Azt mondta:

– Igen, ha jól tudom, valami természettudós.

– Szóval maga szerint elhihetjük, amit mond?

– Hát – felelte Huish –, Sir Reginald elhitte, és nem tartom valószínűnek, hogy őt valaki be tudná csapni. – Ez az elismerés a főügyésznek szólt.

– Én sem – mondta kelletlenül Finney őrnagy. – Ha Sir Reginaldot sikerült meggyőznie, akkor nincs mit tennünk. Kénytelenek leszünk újra elővenni az ügyet. Elhozta a szükséges adatokat, ugye, ahogy kértem?

– Igen, uram, itt vannak.

A főfelügyelő különböző iratokat teregetett szét az asztalon.

– Átnézte őket? – kérdezte a rendőrfőnök.

– Igen, uram. Tegnap este újra átnéztem az egészet. Bár elég tisztán emlékszem rá. Végül is nem volt olyan régen.

– Akkor lássuk, Huish. Hol állunk?

– A legelején, uram – felelte Huish főfelügyelő.

– Az a gond, hogy senki sem gyanakodott senki másra akkortájt.

– Persze – mondta a rendőrfőnök. – Az ügy teljesen világosnak látszott. Nehogy azt higgye, hogy szemrehányást akarok tenni, Huish. Én is egyetértettem magával.

– Nem gondolhattunk másra – folytatta töprengve Huish. – Telefonhívást kaptunk, hogy megölték azt az asszonyt. Információt, hogy a fiú ott járt és fenyegetőzött, az ujjlenyomatok… az ujjlenyomatai pedig rajta voltak a piszkavason. Azonnal letartóztattuk, és nála volt a pénz is.

– Magára milyen benyomást tett a fiú?

Huish elgondolkozott.

– Rosszat – válaszolta. – Túl nagy volt a mellénye, túl magabiztos volt. Csak úgy dőltek belőle az időpontok, meg az alibije. Ismeri ezt a típust. A gyilkosoknak általában nagy a mellényük. Azt hiszik, okosabbak mindenkinél. Azt hiszik, amit ők csináltak, az rendben van. Gazember volt, nem kétséges.

– Igen – hagyta helyben Finney –, gazember volt. A bűnlajstroma is ezt bizonyítja. De maga azonnal biztosra vette, hogy gyilkos?

A főfelügyelő eltöprengett.

– Ez olyasmi, amit nehéz biztosra venni. Én azt mondanám, az a fajta volt, amelyik gyakran gyilkosként végzi. Mint Harmon 1938-ban. Neki is hosszú bűnlajstroma volt, lopott biciklik, kicsalt pénz, kifosztott öregasszonyok, végül megölt egy nőt, sósavba áztatta, elégedett volt az eredménnyel, és szokásává vált. Én ilyen fickónak tartottam Jacko Argyle-t is.

– De úgy látszik – mondta lassan a rendőrfőnök –, mindketten tévedtünk.

– Igen – válaszolta Huish –, tévedtünk. És a fickó meghalt. Kellemetlen eset. De állítom – tette hozzá hirtelen felélénkülve –, hogy gazember volt. Gyilkos talán nem – ami azt illeti, most már tudjuk, hogy nem –, de gazember, az igen.

– Akkor rajta, ember – csattant fel Finney –, halljuk, ki ölte meg? Azt mondja, átnézte az ügyet tegnap este. Valaki megölte azt az asszonyt. Nem ő csapta fejbe magát a piszkavassal. Valaki más volt. Kicsoda?

Huish főfelügyelő sóhajtott, és hátradőlt a székén.

– Fogalmam sincs, megtudjuk-e valaha is.

– Annyira rosszul állnánk?

– Igen, mert a nyomok kihűltek, mert nagyon kevés bizonyítékot lehet találni, és azt hiszem, a kezdet kezdetén sem volt sokkal több.

– Arra akar kilyukadni, hogy a házból tette valaki, valaki, aki közel állt hozzá?

– Nem tudom, ki más lehetett volna – válaszolta a főfelügyelő. – Vagy valaki a házból, vagy ő nyitotta ki neki az ajtót és engedte be. Az Argyle család bezárkózós fajta. Biztonsági reteszek az ablakokon, lánc és egy csomó zár a bejárati ajtón. Néhány évvel azelőtt betörtek hozzájuk, és ez betörőmániássá tette őket. – Rövid szünet után folytatta: – Az a baj, uram, hogy akkoriban nem is nyomoztunk más irányban. A Jacko Argyle elleni bizonyítékok támadhatatlanok voltak. Ma már persze látjuk, hogy a gyilkos éppen ezt használta ki.

– Azt, hogy a fiú ott járt, veszekedett Mrs. Argyle-lal és megfenyegette?

– Igen. Az illetőnek csak be kellett lépnie a szobába, kesztyűs kézzel felvenni a piszkavasat onnan, ahová Jacko ledobta, odamenni az asztalhoz, ahol Mrs. Argyle írt, és jól fejbe csapni.

Finney őrnagy egyetlen szót ejtett ki csupán:

– Miért?

Huish főfelügyelő lassan bólintott.

– Hát uram, ennek utána kell járnunk. Ez lesz az egyik legnagyobb nehézség. Az indíték teljes hiánya.

– Már akkoriban sem hemzsegtek a nyilvánvaló indítékok – mondta a rendőrfőnök. – A legtöbb, ingatlanokkal és komoly személyes vagyonnal rendelkező nőhöz hasonlóan ő is mindenféle jogilag engedélyezett mesterkedésekbe bonyolódott, hogy az örökösök az adót elkerüljék. Már korábban létrehozott egy szabad felhasználású letétet, tehát a gyerekekről a halála előtt gondoskodott. A halála után nem kaptak egy fillérrel sem többet. És még csak nem is volt kellemetlen asszony, nem volt kötekedő, fenyegetőző vagy szűkmarkú. A gyerekeket egész életükben pénzzel tömte. Jó iskolák, kezdőtőke, hogy jól induljanak a munkahelyükön, nagyvonalú apanázs mindegyiknek. Csupa szeretet, kedvesség, jóság.

– Így van, uram – értett egyet Huish főfelügyelő. – Első ránézésre senkinek semmi oka, hogy eltávolítsa az útból. Persze…

– Igen, Huish?

– Mr. Argyle, ha jól tudom, újra meg akar nősülni. Miss Gwenda Vaughant akarja elvenni, aki évek óta a titkárnője.

– Valóban – mondta töprengve Finney őrnagy. – Gondolom, nekik volt indítékuk. Erről nem hallottunk akkoriban. Évek óta dolgozik nála, maga szerint. Mit gondol, volt köztük valami akkor, amikor a gyilkosság történt?

– Kétlem, uram – mondta Huish főfelügyelő. – Az ilyesmiről gyorsan lábra kapnak a pletykák egy faluban. Nem hiszem, hogy történt volna közöttük bármi. Mármint olyasmi, amire Mrs. Argyle rájöhetett volna, és veszekedhettek volna miatta.

– Nem – szólt közbe a rendőrfőnök –, de lehet, hogy nagyon szerette volna feleségül venni Gwenda Vaughant.

– Vonzó fiatal nő – állapította meg Huish főfelügyelő. – Nem feltűnő szépség, ezt nem állítanám, de csinos és vonzó a maga kellemes módján.

– Valószínűleg évek óta rajong Mr. Argyle-ért – mondta Finney őrnagy. – Ezek a titkárnők mindig szerelmesek a főnökükbe.

– Akkor ennek a kettőnek lehetett valamiféle indítéka – mondta Huish. – Aztán ott van az a nő, aki a háztartást vezeti, az a svéd asszony. Lehet, hogy nem is szerette annyira Mrs. Argyle-t, mint amit a látszat mutatott. Talán megbántotta valamivel, vagy ő úgy képzelte, hogy megbántották; talán neheztelt valamiért. Anyagi szempontból nem nyert semmit Mrs. Argyle halálával, mert már azelőtt kapott tőle egy tisztességes életjáradékot. Kedves, normális nőnek néz ki: nem az a fajta, akiről el lehet képzelni, hogy fejbe vág valakit egy piszkavassal. Persze, sosem lehet tudni. Vegyük például Lizzie Bordent.

– Nem – mondta a rendőrfőnök –, sosem lehet tudni. Az lehetetlen, hogy kívülálló követte el?

– Semmi erre utaló nyomot nem találtunk – válaszolta a főfelügyelő. – A fiókot, amiben a pénz volt, kihúzták. Valaki igyekezett úgy rendezni a dolgokat, mintha betörő járt volna ott, de nagyon amatőr kísérlet volt. Tisztára mintha a fiatal Jacko próbált volna meg ilyen hatást kelteni.

– Ami furcsa a számomra – mondta a rendőrfőnök –, az a pénz.

– Igen – felelte Huish. – Ezt nehéz megérteni. Az egyik ötfontos, amit Jack Argyle-nál találtunk, biztosan azok közül származott, amelyeket Mrs. Argyle kapott a bankban aznap reggel. Mrs. Bottleberry nevét írták a hátára. A fiú azt mondta, hogy az anyjától kapta a pénzt, de Mr. Argyle és Gwenda Vaughan határozottan állítják, hogy Mrs. Argyle háromnegyed hétkor bement a könyvtárba, és elmesélte nekik, hogy Jacko pénzt követelt, de ő kategorikusan megtagadta tőle.

– Persze – mutatott rá a rendőrfőnök –, annak fényében, amit ma tudunk, lehet, hogy Argyle és a Vaughan lány hazudott.

– Igen, ez is egy lehetőség… avagy… – A főfelügyelő elhallgatott.

– Halljuk, Huish – biztatta Finney.

– Mondjuk, hogy valaki – nevezzük egyszerűen X-nek – kihallgatta a veszekedést és Jacko fenyegetőzését. Tegyük fel, hogy felismerte a kínálkozó alkalmat. Fogta a pénzt, a fiú után szaladt, azt mondta neki, az anyja meggondolta magát és nekiadja, és így megvetette az alapját egy olyan gyanúelterelésnek, aminél szebbet még nem láttam. Csak arra kellett vigyáznia, hogy a piszkavasat használja, amivel Jacko fenyegetőzött, és ne törölje le az ujjlenyomatait.

– A fene egye meg – mondta dühösen a rendőrfőnök. – Ez az egész sehogy sem passzol ahhoz, amit én tudok a családról. Ki más volt még a házban aznap este, Leo Argyle-on és Gwenda Vaughanon, Hester Argyle-on és a Lindstrom nőn kívül?

– A legidősebb lány, Mary Durrant és a férje is ott vendégeskedtek.

– Az a fickó nyomorék, ugye? Akkor ő nem gyanús. Mi van Mary Durranttel?

– Nagyon higgadt teremtés, uram. El sem lehet képzelni róla, hogy valami felizgatja, vagy – szóval, hogy megöljön valakit.

– A személyzet? – kérdezősködött tovább a rendőrfőnök.

– Mind bejáró, uram, este hatra már hazamentek.

– Hadd nézzem csak az időpontokat.

A főfelügyelő odaadta neki a papírt.

– Hm… igen, értem. Háromnegyed hétkor Mrs. Argyle a könyvtárban volt, és a férjével beszélgetett Jacko fenyegetőzéséről. A beszélgetés egy része alatt Gwenda Vaughan is jelen volt. Gwenda Vaughan hét óra után pár perccel ment haza. Hester Argyle hét előtt két vagy három perccel még élve látta az anyját. Ezután fél nyolcig senki sem látta Mrs. Argyle-t, ekkor fedezte fel a holttestet Miss Lindstrom. Hét és fél nyolc között rengeteg alkalom adódhatott. Megölhette Hester, megölhette Gwenda Vaughan, miután elhagyta a könyvtárat és mielőtt elhagyta a házat. Megölhette Miss Lindstrom, amikor „felfedezte a holttestet”. Leo Argyle egyedül volt a könyvtárban negyed nyolc előtt öt perctől addig, amíg Miss Lindstrom fel nem lármázta a házat. Lemehetett a felesége nappalijába, és megölhette ez alatt a húsz perc alatt akármikor. Mary Durrant, aki az emeleten volt, szintén lemehetett ez alatt a fél óra alatt, és megölhette az anyját. És – folytatta töprengve Finney – Mrs. Argyle maga is beengedhetett bárkit a bejárati ajtón, hiszen azt elhittük, hogy Jack Argyle-t beengedte. Ha még emlékszik rá, Leo Argyle azt mondta, mintha hallotta volna a csengőt és a bejárati ajtót nyílni és csukódni, de bizonytalan volt az időpontot illetően. Mi azt hittük, ekkor tért vissza Jacko, és gyilkolta meg az anyját.

– Nem kellett volna csöngetnie – mondta Huish. – Volt kulcsa. Mindannyiuknak volt.

– Van még egy fiú is, ugye?

– Igen, Michael. Autókereskedő Drymouthban.

– Azt hiszem, jó lenne, ha kiderítené – mondta a rendőrfőnök –, mit csinált aznap este.

– Két év után? – kérdezte Huish főfelügyelő. – Nem valószínű, hogy valaki emlékszik rá.

– Akkoriban megkérdezték tőle?

– Egy ügyfél autóját próbálta ki, ha jól tudom. Akkor nem volt okunk gyanúsítani, de neki is van kulcsa, és éppenséggel odamehetett, és megölhette az anyját.

A rendőrfőnök felsóhajtott.

– El sem tudom képzelni, mihez kezd, Huish. Azt sem tudom, jutunk-e valaha is valamire.

– Mindenesetre szeretném tudni, ki ölte meg – mondta Huish. – Úgy hallottam, nagyszerű asszony volt. Sokat tett az emberekért. A szerencsétlen sorsú gyerekekért, és mindenféle jótékony cél érdekében. Egy ilyen asszonyt nem lenne szabad megölni. Igen, nagyon szeretném megtudni, ki a tettes. Lehet, hogy soha nem lesz annyi bizonyítékunk, hogy meggyőzzük a főügyészt. De tudni szeretném.

– Hát sok sikert kívánok, Huish – mondta a rendőrfőnök. – Szerencsére most nincs sok dolgunk, de azért ne veszítse el a kedvét, ha nem jut semmire. Nagyon hideg a nyom. Igen. Nagyon hideg a nyom.

Hatodik fejezet

I.

A moziban felgyulladtak a lámpák. A vásznon reklámfilmek követték egymást. A jegyszedőnők a sorok között sétáltak, és dobozos limonádét meg fagylaltot kínálgattak. Arthur Calgary alaposan szemügyre vette őket. Egy barna hajú, dundi lány, egy magas fekete meg egy apró szőke. Őt jött megnézni. Jacko felesége. Jacko özvegye, aki most egy Joe Clegg nevű férfi felesége. Csinos, meglehetősen üres arcocska, vastagon fedte a festék, a szemöldöke kiszedve, a haja az olcsó dauertól szörnyű és merev. Arthur Calgary vett tőle egy doboz fagylaltot. Tudta a címét, és fel is akarta keresni, de először szerette volna megnézni úgy, hogy a lány nincs ennek tudatában. Hát most látta. Nem az a fajta meny, gondolta, akinek Mrs. Argyle örült volna. Alighanem ezért tartotta Jacko titokban.

Sóhajtott egyet, a fagylaltot gondosan eldugta a széke alá, és hátradőlt, mikor a lámpák kihunytak, és egy új film kezdett forogni. Nemsokára felkelt, és otthagyta a mozit.

Másnap délelőtt tizenegykor megjelent a címen, amelyet megadtak neki. Egy tizenhat éves fiú nyitott ajtót, és Calgary kérdésére ezt válaszolta:

– Cleggék? A legfelső emelet.

Calgary felment a lépcsőn. Kopogott, és Maureen Clegg ajtót nyitott. Hatásos egyenruhája és a vastag festékréteg nélkül egészen máshogy nézett ki. Az arcocskája most butuskának látszott és vidámnak, de nem volt rajta semmi, ami érdeklődést kelthet. Kétkedve nézte a férfit, és gyanakodva ráncolta a homlokát.

– A nevem Calgary. Azt hiszem, kapott egy levelet velem kapcsolatban Mr. Marshalltól.

Maureen arca felderült.

– Szóval maga az! Jöjjön be. – Hátralépett, hogy beengedje. – Sajnálom, hogy ilyen rendetlenség van. Még nem jutottam hozzá semmihez. – Lesöpört egy halom gyűrött ruhát az egyik székről, és odébb lökte a reggeli maradványait, amelyet már több órája elköltöttek. – Foglaljon helyet. Nagyon kedves magától, hogy megkeresett.

– Úgy éreztem, ez a legkevesebb, amit tehetek – mondta Calgary.

Maureen zavartan felkacagott, mintha nem értené világosan, miről is van szó.

– Mr. Marshall írt nekem – mondta. – Hogy az a történet, amit Jacko kitalált, mégis igaz. Hogy aznap este valaki tényleg felvette a kocsijába, és elvitte Drymouthba. Szóval maga volt az?

– Igen – válaszolta Calgary. – Én voltam.

– Egyszerűen nem tudom elhinni – mondta Maureen. – Joe meg én erről beszélgettünk fél éjjel, bizony. Nahát, mondtam neki, olyan az egész, mint egy film. Két éve volt, ugye, vagy úgy valahogy?

– Úgy valahogy, valóban.

– Pont olyan, mint amiket filmekben látni, és persze az ember azt gondolja, hogy az mind ostobaság, olyasmik a való életben nincsenek. És most tessék! Olyan izgi, nem?

– Gondolom – mondta Calgary –, így is lehet nézni a dolgot. – Valami meg nem határozható fájdalmat érzett, ahogy a lányra pillantott.

Maureen önfeledten fecsegett tovább.

– Szegény öreg Jackie meg feldobta a talpát, és nem értesülhet róla. Tudja, tüdőgyulladást kapott a börtönben. Gondolom, a nyirkosságtól vagy valami ilyesmitől.

Calgary rájött, hogy a lány lelki szemei előtt romantikus kép lebeg a börtönökről. Nyirkos, föld alatti cellák, ahol patkányok rágják az elítéltek lábujját.

– Akkoriban persze – folytatta Maureen –, az, hogy meghalt, jó megoldásnak látszott.

– Igen, gondolom… Igen, annak kellett látszania.

– Már úgy értem, hogy ott volt, hosszú-hosszú évekre bezárva. Joe azt mondta, jobb lenne, ha elválnék, és én éppen el is akartam.

– El akart válni tőle?

– Hát mi értelme, hogy az ember hozzá legyen kötve egy olyan férfihoz, aki évekig börtönben ücsörög? Aztán meg, én kedveltem Jackie-t, de tudja, nem volt az a hűséges fajta. Valahogy sohasem hittem, hogy a házasságunk sokáig fog tartani.

– Meg is indította már a válással kapcsolatos eljárást, amikor meghalt?

– Igen, bizonyos szempontból igen. Úgy értem, elmentem egy ügyvédhez. Joe beszélt rá. Persze, Joe sose bírta Jackie-t.

– Joe a férje?

– Igen. Az elektromosoknál dolgozik. Nagyon jó állása van, és nagyra tartják. Mindig mondta, hogy Jackie egy semmirekellő, de én persze butuska kislány voltam. Jackie meg az ujja köré tudott csavarni bárkit.

– Igen, én is így gondoltam, annak alapján, amit hallottam róla.

– Remekül be tudta hálózni a nőket – nem is tudom, miért. Nem volt jóképű vagy bármi. Majompofa, én így hívtam. De ezzel együtt az ujja köré tudott csavarni bárkit. Az ember azon kapta magát, hogy úgy táncol, ahogyan ő fütyül. De tudja, egyszer-kétszer jól is jött ez. Nem sokkal azután, hogy összeházasodtunk, bajba került a műhelyben, ahol dolgozott, az egyik ügyfél kocsija miatt. Én nem igazán értettem, miről is volt szó. De a főnök majd megpukkadt, olyan dühös volt. Jackie meg elcsavarta a főnök feleségének a fejét. Pedig egészen öreg volt. Lehetett vagy ötvenéves, de Jackie addig hízelgett neki, kerülgette jobbról, balról, hogy a végén a nő már azt se tudta, a lábán áll-e, vagy a fején. Mindent megtett volna érte. Kiengesztelte a férjét, és végül a főnök azt mondta, nem tesz feljelentést, ha Jackie visszafizeti a pénzt. De arról persze fogalma se volt, honnan jött a pénz! A saját feleségétől! Jót nevettünk rajta, Jackie meg én.

Calgary enyhe undorral nézett rá.

– Ilyen… mulatságos volt?

– Hát persze, nem érti? Majd megszakadtunk a nevetéstől. Egy vénasszony, és majd megőrül Jackie-ért, kidobja rá az összes megtakarított pénzét.

Calgary felsóhajtott. A dolgok, gondolta, sohasem úgy alakulnak, ahogy várnánk. Minden múló nappal kevésbé találta kellemesnek azt az embert, akinek a nevét oly nagy gonddal igyekezett tisztára mosni. Majdnem odáig jutott, hogy megértette, sőt osztotta azt a vélekedést, ami annyira megdöbbentette Napos-fokon.

– Csak azért jöttem, Mrs. Clegg – mondta –, hogy lássam, tehetek-e magáért valamit – kárpótolhatom-e valahogy azért, ami történt.

Maureen Clegg tanácstalanul bámult rá.

– Nagyon kedves magától, értem én – mondta. – De miért tenné? Jól elvagyunk. Joe szépen keres, és nekem is van állásom. Jegyszedő vagyok, tudja a Picturedrome-ban.

– Igen, tudom.

– Jövő hónapban veszünk tévét – folytatta büszkén a lány.

– Nagyon örülök – mondta Arthur Calgary –, nem is sejti, mennyire örülök, hogy ez a… szerencsétlen ügy… nem hagyott… izé, mélyebb nyomokat.

Egyre nehezebb volt megtalálnia a megfelelő szavakat, miközben ezzel a lánnyal, Jacko volt feleségével beszélt. Minden, amit mondott, mesterkéltnek, nagyképűnek hangzott. Miért nem tud természetes hangon beszélni vele?

– Attól féltem, rettenetes bánatot okozott magának.

Maureen rábámult, nagy, kék szemén látszott, hogy fogalma sincs, miről beszél a férfi.

– Akkoriban persze szörnyű volt – mondta. – A szomszédok mind pletykáltak, és nagyon idegesítő volt, de meg kell mondanom, a rendőrök igazán kedvesen viselkedtek. Borzasztó udvariasan beszéltek velem, meg minden.

Calgary eltöprengett, érzett-e ez a lány valaha is valamit a halott iránt. Hirtelen nekiszegezte a kérdést:

– Elhitte, hogy ő tette?

– Már hogy ő ölte meg az anyját?

– Igen.

– Hát… izé… szóval… igen, azt hiszem, valahogy elhittem. Persze azt mondta, hogy nem ő volt, de hát sohasem lehetett elhinni, amit Jackie mondott, és úgy látszott, csak ő tehette. Tudja, nagyon durva tudott lenni, ha az ember szembeszállt vele. Tudtam, hogy kutyaszorítóban van. Nem beszélt erről velem, csak káromkodott, ha valamit kérdeztem tőle. Aztán aznap, amikor elment, azt mondta, minden rendben lesz. Az anyja majd kiköhögi a pénzt. Kénytelen lesz. Én meg elhittem neki.

– Nem árulta el a családjának, hogy elvette magát, úgy tudom. Nem is találkozott velük?

– Nem. Nagyon fennhéjázó népek, van egy nagy házuk, meg minden. Nem illettem volna én oda. Jackie úgy gondolta, legjobb, ha titokban tart. Meg aztán azt mondta, ha bemutatna, az anyja az én életemet is irányítani akarná, akárcsak az övét. Nem tehet róla, mindenkit irányítani akar, mondta, de neki elege van belőle – nagyon jól elvagyunk úgy, ahogy vagyunk, mondta.

Semmi neheztelés nem látszott rajta, sőt, mintha teljesen természetesnek találta volna férje viselkedését.

– Gondolom, nagy megrázkódtatás volt magának, mikor letartóztatták?

– Hát persze. Hogy tehetett ilyesmit? Ezt kérdeztem magamtól, de aztán rájöttem, hogy a dolgokat nem lehet megváltoztatni. Nagyon felkapta a vizet, ha valami bosszantotta.

Calgary előrehajolt.

– Hadd kérdezzem meg másképp. Valóban nem találta egy kicsit sem meglepőnek, hogy a férje fejbe csapta az anyját egy piszkavassal, és ellopott tőle egy nagy összeget?

– Hát, Mr… ööö… Calgary, ha megbocsát, ezt nagyon csúnyán mondta. Nem hiszem, hogy olyan nagyot akart ütni. Nem hiszem, hogy meg akarta ölni. Az anyja nem volt hajlandó pénzt adni neki, ő felkapta a piszkavasat és megfenyegette, és amikor az anyja megmakacsolta magát, ő elvesztette az önuralmát és odacsapott. Nem hiszem, hogy meg akarta ölni. Csak balszerencséje volt. Tudja, nagy szüksége volt arra a pénzre. Börtönbe került volna, ha nem szerzi meg.

– Szóval – nem hibáztatja?

– De, persze hogy hibáztattam… Nem szeretem az ilyen ronda, erőszakos viselkedést. És ráadásul a saját anyja! Nem, egyáltalán nem tartom rendes viselkedésnek. Kezdtem úgy gondolni, Joe-nak igaza volt, amikor azt mondta, nagy ívben el kellett volna kerülnöm Jackie-t. De tudja, hogy van ez. Olyan nehéz egy lánynak elhatározni magát. Joe mindig is megbízható fajta volt. Régóta ismerem. Jackie más volt. Tanult ember, meg minden. Ráadásul úgy látszott, gazdag is, mindig szórta a pénzt. És persze az ujja köré tudta csavarni az ember lányát, de ezt már mondtam. Bárkit be tudott fűzni. Engem is befűzött. „Megbánod még, kicsim”, mondta akkor Joe. Én persze azt gondoltam, savanyú a szőlő, ha érti, mire célzok. De végül kiderült, hogy Joe-nak igaza volt.

Calgary ránézett. Azon töprengett, lehetséges-e, hogy a lány még mindig nem fogta föl, mit jelent az ő vallomása.

– Miben volt igaza? – kérdezte.

– Hát jókora bajba kevert. Úgy értem, mi mindig rendes népek voltunk. Anya nagyon gondosan nevelt minket. Mindig rendesen éltünk, és nem pletykáltak rólunk. Erre a rendőrség letartóztatja a férjemet! Minden szomszéd tudta. Benne volt az újságban. Jött egy csomó riporter, és kérdezősködtek. Igazán kellemetlen helyzetbe kerültem.

– De kedves gyermekem – mondta Arthur Calgary –, most már azért tisztában van vele, hogy nem ő volt a gyilkos, ugye?

A fehér, csinos arcocska egy pillanatra értetlennek tűnt.

– Hát persze! Csak valahogy elfelejtettem. De akkor is – úgy értem, odament, nagy felhajtást csinált és fenyegetőzött meg minden. Ha nem tesz ilyet, nem is tartóztatják le, igaz?

– Igen – mondta Calgary –, igen. Ez tökéletesen igaz.

Lehet, gondolta, hogy ennek a bájos, butuska gyermeknek több érzéke van a realitásokhoz, mint nekem.

– Juj, rémes volt – folytatta Maureen. – Azt se tudtam, mit csináljak. Aztán anya azt mondta: jobb, ha most rögtön elmész a családjához. Valamit tenniük kell érted, mondta. Végül is, mondta, vannak jogaid, és nem árt, ha tudják, hogy meg tudod őket védeni. Úgyhogy elmentem. Az a külföldi házvezetőnő nyitott ajtót, és eleinte nem bírta megérteni a beszédemet. Úgy nézett, mint aki nem akarja elhinni. „Lehetetlen”, mondogatta. „Egyszerűen lehetetlen, hogy Jacko magát vette el.” Ezen jól megsértődtem. „Hát pedig házasok vagyunk”, feleltem, „és nem az anyakönyvvezetőnél kötöttünk házasságot. Hanem a templomban.” Mert anyám így akarta! Erre azt mondja: „Nem igaz. Nem hiszem el.” Aztán kijött Mr. Argyle, és ő nagyon kedves volt. Azt mondta, ne aggódjak, minden lehetségeset meg fognak tenni Jackie védelmében. Megkérdezte, hogyan állok pénz dolgában – és minden héten küldött nekem egy csekket. Még most is küldi. Joe-nak nem tetszik, hogy elfogadom, de én azt mondtam neki: „Ne légy hülye. Telik nekik, nem?” Nászajándékba is küldött egy nagyon szép csekket, bizony, mikor Joe és én összeházasodtunk. És azt mondta, nagyon örül, és reméli, hogy ez a házasság boldogabb lesz, mint az előző. Igen, Mr. Argyle nagyon kedves ember.

Kinyílt az ajtó, Maureen arra fordult.

– Nahát. Itt van Joe.

Joe vékony ajkú, szőke fiatalember volt. Homlokráncolva hallgatta Maureen magyarázkodását és bemutatását.

– Azt reméltem, ezen túl vagyunk – mondta szemrehányólag. – Már ne is haragudjon, uram. Nem vezet az jóra, ha kurkásznak a múltban. Ez a véleményem. Maureen rosszul választott, erről nem érdemes többet beszélni…

– Igen – mondta Calgary. – Megértem az álláspontját.

– Bizony – mondta Joe Clegg –, nem lett volna szabad összeállnia egy olyan fickóval. Én tudtam, hogy semmirekellő fráter. Hallott róla az ember ezt-azt. Kétszer is kapott felfüggesztett börtönbüntetést. Ha egyszer így kezdik, így is folytatják. Először sikkasztanak, vagy kicsalják nőktől a megtakarított pénzüket, aztán gyilkolnak.

– De ő nem gyilkolt – mondta Calgary.

– Ezt állítja ön, uram – vágta rá Joe Clegg. Kihallatszott a hangjából, hogy ő nem hiszi.

– Jack Argyle-nak tökéletes alibije van a gyilkosság elkövetésének idejére. A kocsimban ült, és Drymouth felé haladtunk. Úgyhogy, Mr. Clegg, be kell látnia, hogy ezt a bűntényt nem követhette el.

– Valószínűleg nem, uram – mondta Clegg. – De akkor is kár kurkászni a múltban, ha meg nem sértem. Végül is meghalt, neki már nem számít. De a szomszédok majd megint pletykálni kezdenek, és mindenfélét gondolnak.

Calgary fölállt.

– Hát, az ön szempontjából talán így is lehet nézni. De olyasmi is van, hogy igazság, tudja.

– Én azt hittem – mondta Clegg –, az angol bíróságnál nincs tisztességesebb a világon.

– A legjobb rendszerbe is becsúszhat egy hiba – felelte Calgary. – Az igazságszolgáltatás végül is emberek kezében van, és az emberek tévedhetnek.

Az utcán újból megrohanták a kétségek. Talán tényleg jobb lett volna, tépelődött magában, ha sohasem emlékszem vissza rá, mi történt azon a napon? Végül is, ahogy az az önelégült, vékony ajkú fickó mondta, a fiú meghalt. Most már olyan bíró előtt áll, aki nem szokott tévedni. Az, hogy úgy emlékeznek-e rá, mint gyilkosra, vagy csak mint szánalmas kis tolvajra, már nem számít neki.

Hirtelen harag öntötte el. „De kellene, hogy számítson valakinek!”, gondolta. „Valakinek örülni kéne. Miért nem örülnek? Azt még értem, hogy ez a lány nem örül. Talán belehabarodott Jackóba, de szeretni nem szerette. Talán nem is képes az igazi szeretetre. De a többiek. Az apja. A húga, a dajkája… Nekik örülniük kellett volna. Őrá is szánhattak volna egy gondolatot, mielőtt magukért kezdtek aggódni… Igen… valakinek kellett volna, hogy számítson.”

II.

– Miss Argyle? Ott van a második pultnál.

Calgary egy pillanatra megállt és figyelte.

Csinos, apró, nagyon csöndes és ügyes. Sötétkék ruha volt rajta, fehér gallérral és kézelővel. Kékesfekete haját csinos kontyba tekerte a nyakán. Bőre sötét volt, sötétebb, mint amilyen angol bőr lehet. A csontjai is finomabbak voltak. Ő volt az a félvér kislány, akit Mrs. Argyle befogadott a családjába.

A szeme, mikor fölnézett, és a pillantásuk találkozott, fekete volt és rejtélyes. Ezekből a szemekből semmit sem lehetett kiolvasni.

A hangja halk volt és kellemes.

– Segíthetek valamiben?

– Ön Miss Argyle? Miss Christina Argyle?

– Igen.

– Az én nevem Calgary, Arthur Calgary. Talán hallotta…

– Igen. Hallottam már önről. Az apám írt nekem.

– Nagyon szeretnék beszélni önnel.

A lány felpillantott az órára.

– A könyvtár fél óra múlva bezár. Tudna addig várni?

– Természetesen. Talán eljöhetne velem, és ihatnánk valahol egy csésze teát.

– Köszönöm. – Már el is fordult tőle a háta mögött álló férfihoz. – Segíthetek valamiben?

Arthur Calgary ide-oda bolyongott a könyvtárban, nézegette a polcokon a könyveket, és közben állandóan figyelte Tina Argyle-t. A lány továbbra is ugyanolyan nyugodt, ügyes és higgadt maradt. Calgary úgy érezte, lassan múlik a fél óra, de végre megszólalt a csengő, és a lány odabólintott neki.

– Kinn találkozunk néhány perc múlva.

Nem váratta meg. Nem vett kalapot, csak egy vastag, sötét kabátot. Calgary megkérdezte, hová menjenek.

– Nem ismerem Redmynt – magyarázkodott.

– Van egy teázó a székesegyház közelében. Nem nagyon jó, de éppen ezért nincs annyira tele, mint a többi.

Nemsokára egy kis asztal mellett ültek, és egy aszott képű pincérnő a lelkesedés legcsekélyebb jele nélkül fölvette a rendelésüket.

– Nem lesz valami finom tea – mondta bocsánatkérően Tina –, de azt gondoltam, amennyire lehet, szeretne bizalmasan beszélni velem.

– Úgy is van. Meg akarom magyarázni, miért kerestem föl. Tudja, a család többi tagjával már megismerkedtem, beleértve Jacko feleségét – illetve özvegyét. Ön volt az egyetlen, akivel még nem találkoztam. Persze ott van még a férjezett nővére is.

– Szükségesnek találja, hogy mindannyiunkkal találkozzon?

Tina nagyon udvariasan mondta ezt – de hangja kissé közönyösen csengett, amitől Calgary hirtelen kényelmetlenül érezte magát.

– Nem társasági szempontból tartom szükségesnek – felelte szárazon. – De nem is merő kíváncsiságról van szó. – (Nem arról?) – Egyszerűen szerettem volna mindannyiuknak személyesen kifejezni, mennyire sajnálom, hogy elmulasztottam tanúskodni a bátyja ártatlansága mellett a per idején.

– Értem…

– Ha szerette… Öö… szerette?

Tina egy pillanatra elgondolkozott, majd azt felelte:

– Nem. Nem szerettem Jackót.

– Pedig mindenkitől azt hallottam, hogy… nagyon kedves volt.

Tina tiszta hangon, érzelemmentesen mondta:

– Nem bíztam benne, és nem szerettem.

– Soha nem kételkedett abban – bocsássa meg a kérdést –, hogy ő ölte meg az anyjukat?

– Soha nem jutott eszembe, hogy lehet más megoldás is.

A pincérnő kihozta a teájukat. A vajas kenyér száraz volt, a lekvár furcsa, zselés állagú valami, a sütemények rikító színűek és gusztustalanok. A tea pedig gyenge.

Calgary ivott egy kortyot, és azt mondta:

– Úgy tűnik – értésemre is adták –, hogy az az információ, amelyet én hoztam a tudomásukra, és amely felmenti testvérüket a gyilkosság vádja alól, olyan következményekkel járhat, amelyek nem lesznek kellemesek. További… aggodalmakat okozhat mindannyiuknak.

– Mert újra nyomozni kezdenek az ügyben?

– Igen. Tehát már magának is eszébe jutott?

– Az apám elkerülhetetlennek tartja.

– Nagyon sajnálom. Igazán nagyon sajnálom.

– Miért sajnálja, dr. Calgary?

– Elborzaszt, hogy miattam új gondok szakadnak a nyakukba.

– De vajon elégedett lett volna magával, ha néma marad?

– Az igazság szempontjából?

– Igen. Hisz azt tartotta szem előtt, nem?

– Természetesen. Úgy véltem, az igazság nagyon fontos. Most már… nem vagyok benne bizonyos, nincsenek-e az igazságnál is fontosabb dolgok.

– Mint például?

Calgary gondolatai Hester felé szálltak.

– Mint például – az ártatlanság.

Tina szeme még rejtélyesebbé vált.

– Ön hogy érez ebben az ügyben, Miss Argyle?

Tina egy-két másodpercig hallgatott, aztán így szólt:

– A Magna Charta szavai jutottak eszembe. „Senkitől sem tagadjuk meg az igazságszolgáltatást.”

– Értem – mondta Calgary. – Tehát ez a válasza…

Hetedik fejezet

Dr. MacMaster bozontos szemöldökű, értelmes, szürke szemű és harcias állú öregember volt. Hátradőlt viharvert karosszékében, és alaposan szemügyre vette látogatóját. Úgy tűnt, hogy tetszik neki, amit lát.

A maga részéről Calgary is úgy érezte, tetszik neki az öreg orvos. Amióta visszatért Angliába, talán most érezte először, hogy olyasvalakivel beszél, aki megérti az ő érzéseit és álláspontját.

– Nagyon kedves, hogy fogadott, dr. MacMaster – mondta.

– Ugyan már – válaszolta az orvos. – Halálra unom magam, amióta feladtam a praxisom. Az én foglalkozásomat űző fiatalemberek azt mondják nekem, hogy itt kell ülnöm, mint egy faszentnek, és vigyáznom kell a gyenge szívemre, de nehogy azt higgye, hogy ez nekem természetes állapot. Mert nem az. Hallgatom a rádiót, az egyik fülemen be, a másikon ki. Néha a házvezetőnőm rávesz, hogy nézzem a televíziót: egyik szememen be, a másikon ki. Elfoglalt ember voltam, világéletemben dolgoztam. Nem élvezem a tétlen üldögélést. Az olvasástól elfárad a szemem. Tehát szó sincs róla, hogy az időmet vesztegetné.

– Először is szeretném megmagyarázni – mondta Calgary –, miért érzem úgy, hogy a dolog még mindig rám tartozik. Logikusan nézve, azt hiszem, megtettem, amit akartam – előadtam agyrázkódásom és emlékezetkiesésem nehezen emészthető tényét, tisztára mostam a fiú jellemét. Ezután az egyetlen észszerű lépés az lenne, ha elmennék, és megpróbálnám elfelejteni az egészet. Nincs igazam?

– Az attól függ – mondta dr. MacMaster. – Valami idegesíti? – kérdezte a kijelentését követő csendben.

– Igen – válaszolta Calgary. – Minden idegesít. Tudja, az információmat nem úgy fogadták, ahogy vártam.

– Hát – mondta dr. MacMaster –, ebben nincs semmi meglepő. Gyakran megtörténik. Elpróbálunk előre egy beszélgetést, mindegy, hogy miről van szó, konzultációról-e egy másik orvossal, leánykérésről, eszmecseréről a fiunkkal, mielőtt visszamegy a bentlakásos iskolába – aztán amikor sor kerül rá, sohasem úgy alakul, ahogy vártuk. Mindent előre végiggondoltunk, amit mi fogunk mondani, és rendszerint azt is, hogy milyen válaszokat kapunk. És persze általában ezen bukik meg a dolog. A válaszok sohasem azok, amiket várunk. Ez zavarta össze magát is, ugye?

– Igen – válaszolta Calgary.

– Mit várt? Azt hitte, hogy a nyakába fognak borulni?

– Azt vártam… – Calgary elgondolkozott egy pillanatra – hogy hibáztatni fognak? Talán. Hogy haragudni fognak rám? Biztosan. De azt is elvártam volna, hogy örüljenek.

MacMaster felmordult.

– És nem örülnek, meg nem is haragszanak annyira, amennyire maga szerint kéne?

– Valahogy így – vallotta be Calgary.

– Ez azért van, mert nem ismerte a körülményeket, amikor odament. Tulajdonképpen miért jött el énhozzám?

– Mert szeretnék többet tudni a családról. Csak az általános tényeket ismerem. Egy kiváló, önzetlen asszony, aki minden tőle telhetőt megtesz fogadott gyerekeiért, törődik a köz javával, csodálatos jellem. Ezzel szemben ott van a másik tény: az úgynevezett problémás gyerek… a rossz gyerek. A fiatalkorú bűnöző. Ennyit tudok csak. Semmi mást. Egyáltalán semmit sem tudok Mrs. Argyle személyiségéről.

– Úgy van – mondta MacMaster. – Rátapintott a lényegre. Ha meggondoljuk, minden gyilkosságnak ez a legérdekesebb része. Milyen személyiség volt az áldozat? Mindenkit az foglalkoztat, hogy a gyilkos agyába próbáljon belelátni. Magának is valószínűleg az jár a fejében, hogy Mrs. Argyle az a fajta nő volt, akit nem lett volna szabad meggyilkolni.

– Feltételezem, hogy mindenki így érzett.

– Erkölcsi szempontból – jelentette ki MacMaster – tökéletesen igaza van. De tudja… – az orvos megvakarta az orrát – a kínaiak állítják, hogy a nagylelkűséget bűnnek kell tekinteni, nem erénynek. Van ám valami igazságuk. A nagylelkűség furcsa dolgokat művel az emberekkel. Gúzsba köti őket. Ismerjük az emberi természetet. Jót teszünk valakivel, és attól kezdve baráti érzéseket táplálunk iránta. Megszeretjük. De az, akivel jót tettünk, vajon ő is ugyanilyen barátian érez irántunk? Vajon ő is megszeret minket? Így kéne lennie, de így van-e mindig?

– Hát igen – folytatta MacMaster egy pillanatnyi szünet után. – Mrs. Argyle-ról nyugodtan elmondhatjuk, hogy csodálatos anya volt. De túlzásba vitte a nagylelkűséget. Efelől semmi kétségem. Legalábbis igyekezett. Legalábbis határozottan megpróbálta.

– Nem a saját gyerekei voltak – mutatott rá Calgary.

– Igen – válaszolta MacMaster. – Azt hiszem, ez volt a bajok forrása. Figyeljen csak meg egy átlagos anyamacskát. Megszüli a kölykeit, szenvedélyesen védelmezi őket, megkarmol bárkit, aki a közelükbe merészkedik. Aztán, úgy egy hét múlva, lassan újra a saját életét kezdi élni. Elmegy, vadászik egy kicsit, kipiheni a csemetéit. Még mindig megvédi őket, de már nem a megszállottjuk. Játszik velük egy keveset, de ha elszemtelenednek, pofon vágja őket, és tudtukra adja, hogy szeretné, ha most békén hagynák. Vagyis újra természetesen viselkedik. Aztán, ahogy felnőnek, egyre kevésbé érdeklik, a gondolatai egyre gyakrabban fordulnak a környék jóképű kandúrjai felé. Azt mondhatnánk, ez a normális menete egy nő életének. Sok, erős anyai ösztönnel rendelkező lányt és nőt ismertem, akik alig várták, hogy férjhez menjenek, elsősorban azért, bár maguk ezzel gyakran nincsenek is tisztában, mert anyák akarnak lenni. Aztán jönnek a babák, ők pedig boldogok és elégedettek. Megint a megfelelő perspektívából tudják nézni az életet. Újra elkezdhetnek érdeklődni a férjük, a helyi ügyek, a környék pletykái és természetesen a gyerekeik iránt. Minden a helyére kerül. Az anyai ösztön, tisztán fizikai értelemben, kielégült.

Mrs. Argyle-ban nagyon erős volt az anyai ösztön, de a fizikai kielégülést, amit a gyerek vagy gyerekek szülése jelent, sohasem élhette át. Így aztán anyai megszállottsága soha nem hagyott alább. Gyerekeket akart, sok-sok gyereket. Sohasem volt neki elég. Egész figyelme éjjel-nappal azokra a gyerekekre irányult. A férje többé nem számított. Csak egy kellemes, elvont fogalom volt a háttérben. Egyedül a gyerekek voltak a fontosak. Az ennivalójuk, a ruháik, a játékaik, minden, ami kapcsolatban állt velük. Túl sok mindent tett értük. Az egyetlen, amit nem kaptak meg tőle, pedig a legnagyobb szükségük erre lett volna: egy kevés szívből jövő nemtörődömség. Őket sohasem kergették ki csak úgy játszani a kertbe, mint általában a vidéki gyerekeket. Nem, nekik mindenféle játékot kellett kapniuk, mászókát és járóköveket, építettek nekik házat a fa koronájába, odaszállított homokból kis strandot alakítottak ki a folyóparton. Az ételük sem egyszerű, mindennapi étel volt. Nem, azoknak a kölyköknek majdnem ötéves korukig megpasszírozták a zöldséget, sterilizálták a tejet, vegyelemezték a vizet, számon tartották a kalóriát, és adagolták a vitamint! Ne értsen félre, nem vétek az esküm ellen, amikor erről beszélek. Mrs. Argyle nem volt a betegem. Ha orvosra volt szüksége, ő a legelegánsabbakhoz, a Harley Streetre ment. Bár ez ritkán fordult elő. Erős, egészséges asszony volt.

De én voltam a körorvos, akit kihívtak a gyerekekhez, noha Mrs. Argyle úgy vélte, túlságosan könnyelmű vagyok. Én megmondtam neki, hagyja csak, hadd egyenek pár szem szedret azok a kölykök a bokorról. Megmondtam, kutya bajuk se lesz, ha bevizezik a lábukat, és megfáznak néha, és az se olyan szörnyű, ha hőemelkedésük van. Csak akkor kell aggódni, ha 38 fok fölé megy a lázuk. Azokat a gyerekeket elkényeztették, mindentől óvták, sürögtek-forogtak körülöttük, agyonszerették őket, és ez sok szempontból nem tett jót nekik.

– Úgy érti – kérdezte Calgary –, hogy Jackónak?

– Hát, nemcsak Jackóra gondolok. Szerintem Jacko nyűg volt a kezdet kezdetétől. Manapság azt a címkét szokás az ilyenre ragasztani, hogy „zavaros fejű kölyök”. Annyit ér, mint minden címke. Argyle-ék mindent megtettek érte: mindent, amit csak lehetett. Ismertem egypár Jackót életem folyamán. Amikor felnőnek, és visszavonhatatlanul a rossz útra lépnek, a szüleik azt mondják: „Bár szigorúbbak lettünk volna vele gyerekkorában”, vagy: „Túl szigorúak voltunk, kedvesebbnek kellett volna vele lennünk”. Én a magam részéről azt hiszem, így is, úgy is ugyanaz lett volna az eredmény. Vannak, akik azért lesznek bűnözők, mert boldogtalanok otthon, és nem érzik azt, hogy szeretik őket. És vannak, akik azért, mert a legcsekélyebb nehézséggel szembesülve amúgy is azok lettek volna. Jackót én a második kategóriába soroltam.

– Szóval nem lepődött meg – kérdezte Calgary –, amikor letartóztatták gyilkosságért?

– Hogy őszinte legyek, meglepődtem. Nem azért, mintha a gyilkosság gondolata különösebben taszító lett volna Jacko számára. Azok közé az emberek közé tartozott, akiknek nincsen lelkiismeretük. De az a gyilkosság, amelyet elkövetett, meglepett. Tudom, hogy erőszakos jellem volt és a többi. Gyerekkorában gyakran nekiesett a másiknak, megütötte egy súlyos játékkal vagy bottal. De az a másik rendszerint nála kisebb volt, és nem az elvakult düh vezette, hanem a bántás szándéka, vagy hogy megszerezzen valamit, amire vágyott. Én olyasmire számítottam volna, ha már gyilkol, hogy mondjuk két fiú betör valahová, és amikor a rendőrség rajtakapja őket, a Jacko-féle azt mondja: „Csapd fejbe, haver! Ne kíméld! Lődd agyon!” Nincs ellenükre a gyilkosság, készek gyilkosságra bujtogatni másokat, de ahhoz nincs merszük, hogy ők maguk gyilkoljanak. Én erre számítottam volna. És úgy látszik – tette hozzá az orvos –, igazam volt.

Calgary a szőnyeget bámulta: kopott szőnyeg volt, a mintája már nem is nagyon látszott.

– Nem tudtam – mondta –, hogy mibe vágok bele. Fogalmam sem volt, mit jelenthet mindez a többieknek. Nem hittem volna, hogy ők… hogy közülük…

Az orvos együttérzően bólogatott.

– Igen – felelte. – Ez a valószínű, ugye? Hogy csak közülük lehetett valaki.

– Tulajdonképpen – mondta Calgary –, azért jöttem, hogy erről beszéljek önnel. Első ránézésre egyiknek sem lehetett semmi indítéka, hogy megölje.

– Első ránézésre nem – értett egyet az orvos. – De ha alaposabban megvizsgáljuk – bizony, azt hiszem, bőven volt rá ok, hogy valaki meg akarja ölni.

– Miért? – kérdezte Calgary.

– Komolyan úgy érzi, hogy foglalkoznia kell ezzel?

– Igen. Nem tehetek róla, de így érzem.

– Talán a maga helyében én is így lennék vele… Nem tudom. Hát, ami azt illeti, egyikük sem volt igazából a maga ura. Mármint amíg az anyjuk élt – az egyszerűség kedvéért továbbra is így nevezem. Rövid pórázra fogta őket, mindannyiukat.

– Hogyan?

– Anyagilag gondoskodott róluk. Nagyvonalúan. Komoly jövedelmük volt. A pénz úgy oszlott meg közöttük, ahogy a vagyonkezelők jónak látták. De, noha Mrs. Argyle nem tartozott a vagyonkezelők közé, azért a kívánságai, amíg élt, mérvadóak voltak. – Egy pillanatra elhallgatott, majd folytatta.

– Bizonyos szempontból érdekes volt figyelni, hogyan próbálnak meg szabadulni mind. Hogyan küzdöttek az ellen, hogy megfeleljenek az elvárásoknak, amiket támasztott velük szemben. Mert megszabta az életüket, méghozzá nagyon okosan. Jó otthont akart biztosítani nekik, jó neveltetést, jó jövedelmet és jó indulást azokban a szakmákban, amelyeket kinézett a számukra. Pontosan úgy akart bánni velük, mintha az ő és Leo Argyle igazi gyerekei volnának. De hát persze nem voltak azok. Egészen mások voltak az ösztöneik, érzéseik, tehetségeik és igényeik. Micky most autókereskedőként dolgozik. Hester többé-kevésbé megszökött otthonról, hogy színésznő lehessen. Beleszeretett egy minden szempontból nemkívánatos fickóba, és tökéletes kudarcot vallott mint színésznő. Kénytelen volt visszatérni. Be kellett vallania – és nagyon nem szívesen vallotta be –, hogy az anyjának igaza volt. Mary Durrant a háború alatt mindenáron férjhez akart menni egy olyan emberhez, akitől az anyja óvta. Bátor és értelmes fiatalember volt, de semmi érzéke nem volt az üzlethez. Aztán gyermekbénulást kapott. A lábadozása idejére Napos-fokra költöztették. Mrs. Argyle erősködött, hogy maradjanak ott örökre. A férj hajlandó lett volna. Mary Durrant kétségbeesetten küzdött ellene. Azt akarta, hogy a férje és az otthona az övé legyen, csak az övé. De kénytelen lett volna beadni a derekát, ha az anyja meg nem hal.

Micky, a másik fiú mindig kisebbrendűségi érzéssel küzdött; rettenetesen a szívére vette, hogy a saját anyja eldobta magától. Szívére vette mint kisgyerek, és soha nem nőtte ki. Azt hiszem, a lelke mélyén mindig gyűlölte örökbe fogadó anyját.

Aztán ott van az a svéd masszőrnő. Ő sem szerette Mrs. Argyle-t. A gyerekeket és Leót szereti. Sok mindent elfogadott Mrs. Argyle-tól, és valószínűleg igyekezett is hálás lenni, de nem sikerült. Azt azért nem hiszem, hogy az ellenszenve olyan erős lett volna, hogy a jótevőjét fejbe vágja egy piszkavassal. Végül is ő elmehetett volna, amikor csak akar. Ami pedig Leo Argyle-t illeti…

– Igen. Vele mi van?

– Újra meg fog nősülni – mondta dr. MacMaster –, és én sok sikert kívánok neki. Nagyon kedves fiatal nő a választottja. Melegszívű, jóságos, szórakoztató, és nagyon szerelmes belé. Már régóta. Vajon ő hogyan érzett Mrs. Argyle iránt? Maga ugyanolyan könnyen kitalálhatja, mint én. Mrs. Argyle halála jelentősen leegyszerűsítette a dolgokat. Leo Argyle nem az a férfi, aki viszonyt folytat a titkárnőjével, ha felesége van. És azt sem hiszem, hogy otthagyta volna a feleségét.

Calgary tűnődve mondta:

– Találkoztam mindkettőjükkel; beszéltem velük. Egyikükről sem tudom elképzelni, hogy…

– Tudom – vágott közbe MacMaster. – Nem lehet elképzelni róluk, ugye? És mégis – a családból tette valaki.

– Tényleg így gondolja?

– Mi mást gondolhatnék? A rendőrség meglehetősen bizonyos benne, hogy nem kívülálló követte el, és alighanem igazuk van.

– De hát melyikük? – kérdezte Calgary.

MacMaster megvonta a vállát.

– Fogalmam sincs.

– Magának, aki mindent tud róluk?

– Akkor sem árulnám el, ha lenne – mondta MacMaster. – Végül is mire alapozhatnám a véleményemet? Hacsak nem állt fenn valami olyan körülmény, amit nem vettem észre, egyiküket sem nevezném potenciális gyilkosnak. Viszont… egyiket sem zárnám ki, mint lehetőséget. Nem – tette hozzá –, szerintem sohasem fogjuk megtudni. A rendőrség nyomozni fog. Megtesznek mindent, ami tőlük telik, de bizonyítékot találni ennyi idő után, ilyen kevés tény birtokában… – Megrázta a fejét. – Nem, nem hiszem, hogy valaha is kiderül az igazság. Vannak ilyen ügyek, tudja. Olvastunk róluk. Ötven vagy száz évvel ezelőtt történt egy gyilkosság, három vagy négy vagy öt ember közül követte el valamelyik, de nem volt ellene elegendő bizonyíték, és az ügy megoldatlan maradt.

– Azt hiszi, itt is ez lesz a helyzet?

– Háát – mondta dr. MacMaster –, igen, azt hiszem… – Megint vizsgálódó pillantást vetett Calgaryre. – És ez az igazán szörnyű benne, ugye?

– Igen – válaszolta Calgary –, az ártatlanok miatt. Ő is ezt mondta.

– Ki?

– Az, a lány… Hester. Azt mondta, képtelen vagyok megérteni, hogy az ártatlanok a fontosak. És ön is ezt mondta az előbb. Soha nem fogjuk megtudni…

– Hogy ki ártatlan? – fejezte be helyette az orvos a mondatot. – Igen. Bárcsak tudnánk az igazságot. Még ha nem vezet is letartóztatáshoz, vagy perhez, vagy ítélethez. Csak tudnánk. Mert különben… – Elhallgatott.

– Igen? – kérdezte Calgary.

– Gondolja végig – mondta dr. MacMaster. – Nem… rosszul fogalmazok… hiszen már megtette. – Majd folytatta: – Tudja, engem a Bravo-ügyre emlékeztet… majdnem egy évszázada történt, de még mindig írnak róla könyveket; ellentmondást nem tűrően bebizonyítják, hogy a felesége tette, vagy Mrs. Cox vagy dr. Gully – vagy hogy a halottkém véleménye dacára maga Charles Bravo vette be a mérget. Egytől egyig hihető teóriák – de az igazságot már sohasem fogjuk megtudni. Így hát Florence Bravót magára hagyta a családja, és elfeledetten, alkoholizmusban halt meg; Mrs. Coxot a három kisfiával kiközösítették, és a legtöbb ismerőse gyilkosnak hitte; dr. Gullyt társadalmilag és orvosként is lehetetlenné tették… Valaki bűnös volt – és megúszta. De a többiek ártatlanok voltak – és nem úsztak meg semmit.

– Erre most egész egyszerűen nem kerülhet sor – mondta Calgary. – Nem, erre nem kerülhet sor!

Nyolcadik fejezet

I.

Hester Argyle magát nézegette a tükörben. Pillantásában nem volt hiúság. Inkább aggódó, kérdő pillantás volt ez, az olyan ember alázata, aki sohasem biztos magában. Haját kisimította a homlokából, féloldalra húzta, majd homlokráncolva nézte az eredményt. Aztán, mikor egy másik arc tűnt föl a tükörben az övé mellett, megijedt, összerezzent, és idegesen hátrafordult.

– Aha – mondta Kirsten Lindstrom –, te félsz!

– Hogy érted azt, hogy félek, Kirsty?

– Félsz tőlem. Azt gondolod, a hátad mögé lopózom, aztán talán leütlek.

– Jaj, Kirsty, ne légy már ilyen buta. Hogy gondolhatnék ilyet!

– Pedig ezt gondoltad – állhatatoskodott a másik. – És igazad is van, ha ilyeneket gondolsz. Figyeld csak az árnyékokat, ijedj meg, amikor olyasmit látsz, amit nem értesz. Mert van ebben a házban valami, amitől félni kell. Most már tudjuk.

– Drága Kirsty – mondta Hester –, annyi legalább biztos, hogy tőled nem kell félnem.

– Honnan tudod? – kérdezte Kirsten Lindstrom. – Nemrégen olvastam az újságban egy asszonyról, aki egy másik asszonnyal élt már évek óta, aztán egy nap hirtelen megölte. Megfojtotta. Megpróbálta kikaparni a szemét. És miért? Azért, vallotta előzékenyen a rendőrségen, mert látta, hogy a másik nőt megszállta a Sátán. Látta, ahogy a Sátán kinézett rá az asszony szeméből, és tudta, hogy erősnek és bátornak kell lennie, és meg kell ölnie a Sátánt!

– Ja persze – mondta Hester –, én is emlékszem rá. De az a nő őrült volt.

– Persze – mondta Kirsten. – De ő nem tudta, hogy az. És a körülötte élők sem tartották őrültnek, mert nem tudták, mi megy végbe szegény, kicsavarodott agyában. Ezért mondom neked, hogy te sem tudod, mi forog az én agyamban. Talán én is őrült vagyok. Egy nap talán ránéztem az anyádra, és azt gondoltam, ő az Antikrisztus, és meg kell ölnöm.

– De Kirsty, ez ostobaság! Feneketlen ostobaság.

Kirsten Lindstrom sóhajtott és leült.

– Hát igen – vallotta be –, ez tényleg ostobaság. Szerettem az anyádat. Mindig jó volt hozzám. De azt próbálom megértetni veled, Hester, hogy nem intézhetsz el semmit azzal, hogy „ostobaság”. Nem bízhatsz se bennem, se senki másban.

Hester megfordult és ránézett.

– Kezdem azt hinni, hogy komolyan beszélsz.

– Nagyon komolyan – válaszolta Kirsten. – Mindannyiunknak komolyan kell vennünk ezt a dolgot, és nyíltan kell beszélnünk róla. Nem tehetünk úgy, mintha semmi sem történt volna. Az az ember, aki idejött… bár ne jött volna, de hát itt volt, és ha jól értem, teljesen világossá tette, hogy Jacko nem gyilkolt. Akkor pedig valaki más a gyilkos, méghozzá valaki közülünk.

– Nem, Kirsty, nem. Lehet, hogy valaki más, aki…

– Aki mit akart?

– Hát, lopni, vagy valami régi ügy miatt haragudott anyára.

– Azt hiszed, hogy az anyád beengedte volna?

– Talán – felelte Hester. – Tudod, milyen volt, ha valaki a balszerencséje történetével jött, vagy azért, hogy meséljen neki egy gyerekről, akit elhanyagolnak vagy bántanak. Nem hiszed, hogy beengedte volna, és a szobájába vezette volna, hogy meghallgassa?

– Nem tartom valószínűnek – mondta Kirsten. – Az legalábbis valószínűtlen, hogy anyád leül az asztalához, és hagyja, hogy az illető felkapja a piszkavasat, és fejbe vágja. Nem, ő nyugodt volt és magabiztos, mert olyasvalaki volt vele a szobában, akit ismert.

– Ne csináld ezt, Kirsty – kiáltott föl Hester. – Kérlek! Olyan közel hoztad, olyan nagyon közel.

– Azért, mert itt van, egészen közel. Nem, most nem mondok többet, de figyelmeztetlek, hiába hiszed, hogy ismersz valakit, hiába hiszed, hogy megbízhatsz benne, nem lehetsz benne biztos. Úgyhogy légy résen. Légy résen velem és Maryvel és az apáddal és Gwenda Vaughannal szemben.

– Hogyan élhetnék itt úgy, hogy mindenkire gyanakszom?

– Ha adhatok neked egy jó tanácsot, költözz el!

– Most nem tehetem.

– Miért? A fiatal orvos miatt?

– Nem értem, miről beszélsz, Kirsty. – Hester arca lángvörösre gyúlt.

– Dr. Craigről beszélek. Nagyon kedves fiatalember. Meglehetősen jó orvos, kellemes, lelkiismeretes. Választhatnál rosszabbat is. De ennek ellenére azt hiszem, jobban tennéd, ha fognád magad és elmennél.

– Ez az egész dolog ostobaság! – kiáltott föl dühösen Hester. – Ostobaság, ostobaság, ostobaság! Jaj, de boldog lennék, ha dr. Calgary soha nem jött volna ide!

– Én is – mondta Kirsten –, de mennyire.

II.

Leo Argyle aláírta az utolsó levelet is, amit Gwenda Vaughan eléje tett.

– Ez az utolsó? – kérdezte.

– Igen.

– Nem végeztünk ma rossz munkát.

Egy-két perc múlva, mikor Gwenda minden levélre felragasztotta a bélyeget, és összerakta őket, megkérdezte Leót:

– Nem kellene végre… elutaznod?

– Elutaznom?

Leo Argyle nagyon bizonytalannak hangzott. Gwenda megerősítette:

– Igen. Nem emlékszel, hogy Rómába és Sienába készültél?

– Igen, igen, valóban.

– Meg akartad nézni azokat a dokumentumokat a levéltárban, amelyekről Massilini kardinális írt neked.

– Igen, emlékszem.

– Mit szeretnél, repülőre foglaljak helyet, vagy szívesebben mennél vonattal?

Leo úgy nézett Gwendára, mintha nagyon messziről tértek volna vissza a gondolatai, és halványan rámosolygott.

– Úgy látom, nagyon szeretnél megszabadulni tőlem, Gwenda – mondta.

– Jaj, dehogy, drágám, dehogy.

Gwenda odasietett hozzá, és letérdelt Leo széke mellé.

– Nem akarom, hogy valaha is elhagyj, nem. De… de azt hiszem… azt hiszem, jobb lenne, ha elmennél innen, azok után… azok után…

– Az után, ami a múlt héten történt? – kérdezte Leo. – Dr. Calgary látogatása után?

– Bár ne jött volna ide – mondta Gwenda. – Bár úgy maradhattak volna a dolgok, ahogy voltak.

– És Jacko továbbra is igazságtalanul lenne elítélve, olyasmi miatt, amit el sem követett?

– Elkövethette volna – mondta Gwenda. – Akármikor elkövethette volna, és szerintem egyszerű véletlen, hogy nem ő követte el.

– Furcsa – mondta elgondolkozva Leo. – Sohasem voltam képes igazán elhinni, hogy ő tette. Persze, el kellett fogadnom a bizonyítékokat – de olyan valószínűtlennek találtam.

– Miért? Mindig is olyan szörnyű dührohamai voltak, nem?

– De. De igen. Rátámadt más gyerekekre. Rendszerint olyan gyerekekre, akik jóval kisebbek voltak nála. Sose gondoltam, hogy Rachelt is megtámadhatná.

– Miért?

– Mert félt tőle – mondta Leo. – Nagy tekintélye volt. Jacko ugyanúgy érezte ezt, mint mindenki más.

– Nem gondolod – kérdezte Gwenda –, hogy éppen ezért… úgy értem…? – Elhallgatott.

Leo kérdően nézett rá. Volt valami a pillantásában, amitől Gwenda elpirult. Elfordult, odament a kandallóhoz, letérdelt, és kezét a lobogó lángok felé tartotta. „Igen”, gondolta, „Rachelnek valóban volt tekintélye. Olyan elégedett volt önmagával, olyan biztos volt magában, ő volt a méhkirálynő, aki mindannyiunkat irányított. Nem elég ez ahhoz, hogy valaki fel akarja kapni a piszkavasat, hogy fejbe csapja, és egyszer s mindenkorra elhallgattassa? Rachelnek mindig igaza volt, Rachel mindig jobban tudta, Rachel mindig keresztülvitte az akaratát.”

Hirtelen felállt.

– Leo – mondta. – Nem lehetne… nem házasodhatnánk össze most, ahelyett hogy márciusig várunk?

Leo ránézett. Egy pillanatig hallgatott, majd azt mondta:

– Nem, Gwenda, nem. Nem hiszem, hogy ez jó ötlet lenne.

– De miért?

– Azt hiszem – mondta Leo –, kár lenne elkapkodnunk valamit.

– Hogy érted?

Gwenda megint átvágott a szobán. Ismét odatérdelt melléje.

– Leo, hogy érted? Mondd meg.

– Kedvesem, egyszerűen azt hiszem, kár lenne belevetni magunkat valamibe.

– De márciusban összeházasodunk, ahogy terveztük?

– Remélem… Nagyon remélem.

– Leo, nem úgy beszélsz, mint aki biztos a dolgában… Már nem szeretsz?

– Jaj, drágám – Leo keze megpihent a vállán –, dehogynem szeretlek. Te jelented nekem a legtöbbet a világon.

– Hát akkor? – mondta türelmetlenül Gwenda.

– Nem. – Leo fölállt. – Nem. Még nem. Várnunk kell. Biztosnak kell lennünk.

– Miben?

Leo nem válaszolt. Gwenda szólalt meg:

– Csak nem hiszed… nem hiheted, hogy…

– Én – én nem hiszek semmit.

Kinyílt az ajtó, és Kirsten Lindstrom jött be egy tálcával, amit letett az íróasztalra.

– Itt a teája, Mr. Argyle. Hozzak neked is csészét, Gwenda, vagy csatlakozol a többiekhez a földszinten?

Gwenda azt mondta:

– Lemegyek az ebédlőbe. Viszem a leveleket is. Fel kell adni őket.

Enyhén remegő kézzel felvette a leveleket, amelyeket Leo aláírt, és a kezében szorongatva őket kiment a szobából. Kirsten Lindstrom utánanézett, majd Leóra.

– Mit mondott neki? – vonta felelősségre. – Mit csinált, amivel elszomorította?

– Semmit – mondta Leo. Hangja fáradt volt. – Semmit az égvilágon.

Kirsten Lindstrom megvonta a vállát. Aztán szó nélkül kiment a szobából. Láthatatlan, ki nem mondott bírálatát mégis érezni lehetett. Leo felsóhajtott, és hátradőlt a székében. Nagyon fáradt volt. Kiöntötte a teáját, de nem itta meg. Ehelyett ott ült a székében, vakon meredt maga elé, és a gondolatai a múltban jártak.

A társaskör, amely iránt érdeklődött, London East End negyedében… Ott találkozott először Rachel Konstammal. Lelki szemei előtt tisztán látta most is. Középmagas lány, kicsit kövérkés, és amit akkoriban nem vett észre: nagyon drága ruhákban járt, de nem álltak igazán jól neki. Kerek arcú, komoly, melegszívű; lelkesedése és naivitása lenyűgözte. Annyi mindent kell tenni, annyi mindent érdemes tenni! Lelkesen, kicsit összefüggéstelenül ömlöttek belőle a szavak, ő pedig azonnal a szívébe zárta. Mert ő is úgy érezte, hogy sok mindent kell tenni, sok mindent érdemes tenni; de benne természeténél fogva volt egy adag irónia, aminek hála, kételkedett abban, hogy a munka, amit érdemes elvégezni, mindig úgy sikerül, ahogyan kellene. De Rachel nem kételkedett. Ha ezt teszed, ha azt teszed, ha ezt meg azt az intézményt anyagilag támogatod, a kedvező eredmény nem maradhat el.

Sohasem vette figyelembe – ezt most már Leo tisztán látta – az emberi természetet. Mindig esetként kezelte az embereket, problémaként, amit meg kell oldani. Sohasem jött rá, hogy minden ember más, máshogyan fog reagálni, más a vérmérséklete. Ő már akkor megmondta neki, emlékezett vissza, hogy ne várjon túl sokat. De Rachel mindig túl sokat várt, noha akkor ezt tagadta. Mindig túl sokat várt, ezért mindig csalódott. Leo hamar beleszeretett, és kellemes meglepetésként érte, hogy a lány gazdag szülők gyermeke.

Terveikben az életüket a magas röptű gondolatokra és a nem különösebben kellemetlen körülményekre alapozták. Leo most már világosan látta, mi az, ami elsősorban vonzotta. Rachel melegszívűsége. De, és ez volt a tragédia, a melegszívűség nem elsősorban neki szólt. Rachel szerelmes volt belé, ez biztos. Igazából azonban tőle is és az élettől is leginkább gyerekeket akart. És a gyerekek nem jöttek.

Voltak jó hírű orvosoknál, rossz hírű orvosoknál, még sarlatánoknál is, és végül Rachelnek bele kellett nyugodnia. Sohasem lehet saját gyereke. Leo sajnálta ezért, nagyon sajnálta, és készséggel beleegyezett, hogy fogadjanak örökbe egy gyereket. Már folytak is a tárgyalások különböző örökbe adó szervezetekkel, mikor egy New York-i látogatásuk alkalmával az autójuk elütött egy gyereket, aki egy bérházból szaladt ki a város valamelyik szegénynegyedében.

Rachel azonnal kiugrott a kocsiból, és letérdelt az úttestre a gyerek mellé, akinek szerencsére nem esett komoly baja; gyönyörű gyerek volt, aranyhajú, kék szemű. Rachel ragaszkodott hozzá, hogy vigyék kórházba, és vizsgáltassák meg, nincs-e mégis valami sérülése. Beszélt a gyerek rokonaival, egy lompos nagynénivel meg a férjével, aki nyilvánvalóan iszákos volt. Kiderült, hogy semmit sem éreznek a gyerek iránt, azért van náluk, mert a szülei meghaltak. Rachel felajánlotta, hogy néhány napra magukkal vinnék, és a nő lelkesen beleegyezett.

– Nem tudom itt rendesen ápolni úgyse – mondta.

Így hát magukkal vitték Maryt szállodai lakosztályukba. A gyerek szemmel láthatóan élvezte a puha ágyat és a fényűző fürdőszobát. Rachel új ruhákat vett neki. Aztán eljött a pillanat, amikor a gyerek azt mondta:

– Nem akarok hazamenni. Itt akarok maradni veled.

Rachel ránézett a férjére, pillantása szenvedélyes vágyakozásról és örömről árulkodott. Amint egyedül maradtak, azt mondta:

– Tartsuk meg. Könnyű lesz elintézni. Örökbe fogadjuk. Ő lesz a mi gyerekünk. Az a nő szívesen megszabadulna tőle.

Ő, Leo pedig könnyen beleegyezett. A gyerek csöndesnek tűnt, jó viselkedésűnek, engedelmesnek. Nyilvánvalóan nem érzett semmit a nagynéni és nagybácsi iránt, akikkel élt. Ha Rachelt ez boldoggá teszi, ám legyen. Ügyvédekkel tanácskoztak, papírokat írtak alá, és attól kezdve Mary O’Shaughnessyből Mary Argyle lett, és velük hajózott Európába. Leo azt remélte, szegény Rachel most végre boldog lesz. És boldog is volt. Izgatottan, majdhogynem lázasan boldog, imádta Maryt, mindenféle drága játékot vett neki. Mary pedig elfogadta, nyugodtan, édesen. És mégis, gondolta Leo, mindig volt valami, ami őt egy kicsit idegesítette. A gyerek könnyed belenyugvása. Az, hogy sohasem mutatott honvágyat az otthona és a rokonai után. A szeretet, remélte, majd megjön később. Akkor mindenesetre nyomát sem látta. A kislány elfogadta az ajándékokat, elégedett volt, élvezte, amit nyújtottak neki. De szeretet az új, örökbe fogadó anyja iránt? Nem, ilyesmit nem tapasztalt nála.

Ekkortájt kezdődött, gondolta Leo, hogy észrevétlenül sikerült Rachel Argyle életében háttérbe szorulnom. Olyan asszony volt, akit a természet anyának és nem feleségnek teremtett. Mary megszerzésével anyai ösztönei, úgy tűnt, nem kielégültek, hanem felkorbácsolódtak. Egy gyerek nem volt neki elég.

Ettől kezdve minden vállalkozása valamiképp gyerekekkel volt kapcsolatban. Érdeklődése az árvaházak felé fordult, nyomorék gyerekek számára létesített alapítványok felé, szellemileg visszamaradt, agyhűdéses, ortopédiai segítségre szoruló gyerekek, mindig csak gyerekek felé. Csodálatra méltó volt. Ő mindig is érezte, hogy ez csodálatra méltó, de most ez lett Rachel életének középpontja. Apránként ő, Leo is kezdte elfoglalni magát. Egyre mélyebbre hatolt a közgazdaság-tudomány történelmi hátterében, ami mindig is érdekelte. Egyre inkább visszahúzódott a könyvtárába. Kutatott, rövid, szabatosan fogalmazott monográfiákat írt. A felesége elfoglalt volt, komoly, boldog, vezette a házat, és még többet tevékenykedett. Ő udvarias volt, és beletörődő. Még biztatta is. „Ez kiváló terv, kedvesem.” „Igen, igen, én a helyedben belevágnék.” Néha egy-egy jó tanácsot is adott. „Azt hiszem, alaposan meg kellene vizsgálnod a helyzetet, mielőtt elkötelezed magad.”

Rachel továbbra is kikérte a véleményét, de néha már csak kötelességtudatból. Ahogy telt-múlt az idő, egyre ellentmondást nem tűrőbb lett. Ő tudta, hogy mi a helyes, ő tudta, hogy mi a legjobb. Leo pedig udvariasan abbahagyta a kritizálást és az időnkénti figyelmeztetést.

Rachelnek, gondolta most, nem volt szüksége a segítségemre, nem volt szüksége a szerelmemre. Elfoglalt volt, boldog, hihetetlenül energikus.

Leo nem tehetett róla, de bántotta mindez, és mégis, furcsa módon sajnálta is Rachelt. Mintha csak tudta volna, hogy az ösvény, amelyre lépett, veszedelmes lehet.

Mikor 1939-ben kitört a háború, Mrs. Argyle azonnal megkettőzte erőfeszítéseit. Miután megszületett agyában az ötlet, hogy háborús gyermekotthont nyit a londoni szegénynegyedekből származó gyerekek számára, sok fontos emberrel felvette a kapcsolatot Londonban. Az Egészségügyi Minisztérium hajlott az együttműködésre, Rachel pedig keresett és talált is egy házat, amely megfelelt céljainak. Egy újonnan épült, modern házat Anglia egyik távoli csücskében, amelyet valószínűleg nem fognak bombázni. Itt el tudott helyezni tizennyolc, két és hét év közötti gyereket. A gyerekek nemcsak szegény, hanem hátrányos helyzetű családokból származtak. Árvák voltak, vagy törvénytelenek, olyanok, akiknek az anyja nem akarta a gyerekkel együtt evakuáltatni magát, mert már unta. Olyanok, akiket otthon bántottak és elhanyagoltak. Három vagy négy gyerek nyomorék volt. Ortopédiai kezelést kellett kapniuk, ezért Rachel nemcsak teljes személyzetet vett föl, hanem egy svéd masszőrnőt és két képzett kórházi ápolónőt is. Az egész nem egyszerűen kényelmes, hanem fényűző alapokon szerveződött. Egyszer azért Leo megpróbált Rachel lelkére beszélni.

„Nem szabad elfelejtened, Rachel, hogy ezeknek a gyerekeknek vissza kell majd térniük abba a környezetbe, ahonnan elhoztuk őket. Nem szabad ezt túlságosan megnehezítened a számukra.”

Rachel felhevülten válaszolt:

„Semmi sincs, ami túl jó lenne ezeknek a szegény csöppségeknek. Semmi!”

Ő megpróbálta még egyszer:

„Igaz, de vissza kell majd menniük, ne felejtsd el.”

Rachel ezt egyszerűen félresöpörte:

– Talán nem lesz szükséges. Talán – majd meglátjuk, mit hoz a jövő.

A háborús nehézségek hamarosan változásokat okoztak. A kórházi ápolónőket, akiket zavart, hogy tökéletesen egészséges gyerekekre kell felügyelniük, mikor komoly ápolónői feladatok vártak rájuk, gyakran kellett pótolni. Végül egyetlen idős nővér maradt, meg Kirsten Lindstrom. A személyzet is cserbenhagyta őket, és ebben is Kirsten Lindstromnak kellett pótlékul szolgálnia. Nagy odaadással és önzetlenül dolgozott.

Rachel Argyle pedig elfoglalt volt, és boldog. Leo visszaemlékezett rá, hogy akadtak azért pillanatok, mikor értetlen volt, és tanácstalan. Például egy nap az egyik kisfiúhoz, Mickyhez, aki fogyni kezdett, és elvesztette az étvágyát, kihívta az orvost. Az orvos semmilyen betegséget sem tudott megállapítani, de arra hívta fel Rachel figyelmét, hogy a gyereknek esetleg honvágya van. Ő azonnal visszautasította a feltételezést.

„Lehetetlen! Nem ismeri a körülményeket, amelyek közül jön. Verték, rosszul bántak vele. Biztosan pokoli volt szegénynek.”

„Ennek ellenére”, mondta dr. MacMaster, „nem lennék meglepve. Meg kellene próbálni beszéltetni.”

És egy nap Micky beszélni kezdett. Az ágyában bőgött, az öklével lökte el magától Rachelt, és kiabált:

„Haza akarok menni! Haza akarok menni a mamánkhoz és Ernie-nkhez!”

Rachel feldúlt volt, szinte nem akart hinni a fülének.

„Nem akarhatja az anyját. Az a nő fütyült rá. Verte, ahányszor csak részeg volt.”

Leo pedig gyöngéden azt mondta:

„A természettel szállsz szembe, Rachel. Ő az anyja, és a fiú szereti.”

„Rossz anya volt!”

„Akkor is hús a húsából, vér a véréből. Ezt érzi a gyerek. Ezt semmi sem tudja pótolni.”

Rachel pedig azt válaszolta:

„De hát mostanra már engem kellene az anyjának tekintenie!”

Szegény Rachel, gondolta Leo. Szegény Rachel, aki annyi mindent meg tudott vásárolni… Nem önző módon, nem saját magának; aki nem kívánt gyerekeknek szeretetet, törődést, otthont tudott adni. Mindezeket megvásárolhatta nekik, de nem vásárolhatta meg a szeretetüket.

Aztán véget ért a háború. A gyerekek elkezdtek visszaszállingózni Londonba, jöttek értük a szüleik vagy a rokonaik. De nem mindért. Néhányan továbbra is nemkívánatosak maradtak, és ekkor mondta Rachel:

„Tudod, Leo, olyanok már, mintha a mi gyerekeink volnának. Ez az a pillanat, amikor saját családunk lehetne. Négy-öt ilyen gyerek itt maradhatna velünk. Örökbe fogadjuk őket, gondoskodunk róluk, és igazán a mi gyerekeink lesznek.”

Leót bizonytalan rossz érzés fogta el, maga sem tudta, miért. Nem mintha kifogása lett volna a gyerekek ellen, de ösztönösen megérezte, mennyire hamis ez az egész. A feltételezés, hogy könnyű saját családot teremteni mesterséges úton.

„Nem gondolod”, kérdezte, „hogy veszélyes lehet?”

De Rachel azt válaszolta:

„Veszélyes? Mit számít, ha veszélyes. Érdemes megtenni.”

Igen, gondolta, valóban érdemes megtenni, csak ő nem volt annyira magabiztos, mint Rachel. De addigra annyira eltávolodott, felemelkedett a saját ködös, hideg régióiba, hogy ellenkezni sem tudott. Azt felelte, amit oly gyakran:

„Csináld azt, amit szeretnél, Rachel.”

Rachel győztesnek érezte magát és nagyon boldognak, terveket szőtt, ügyvédekkel tárgyalt, intézte az ügyeket a maga megszokott, gyakorlatias módján. És szert tett a családjára. Mary, a legidősebb, akit New Yorkból hoztak; Micky, a honvággyal küzdő kisfiú, aki olyan sok éjszakán sírta álomba magát, mert vágyódott a szegénynegyedbeli otthona és nemtörődöm, rosszkedvű anyja után; Tina, a kecses, sötét, félvér kislány, akinek anyja szajha volt, apja pedig egy indiai matróz. Hester, akinek fiatal ír anyja szült egy törvénytelen gyereket, aztán szerette volna újrakezdeni az életét. És Jacko, a szeretetre méltó, majomképű kisfiú, akinek a csínyjei mindannyiukat megnevettették, aki mindig addig tudott beszélni, amíg meg nem úszta a büntetést, és még abból a szigorú sárkányból, Miss Lindstromból is ki tudott csalni egy kis plusz édességet. Jacko, akinek az apja a börtönbüntetését töltötte, az anyja pedig megszökött egy másik férfival.

Igen, gondolta Leo, valóban érdemes volt magukhoz venni ezeket a gyerekeket, megadni nekik az otthon, a szeretet, az apa és az anya biztonságát. Rachelnek igaza volt, gondolta, mikor győztesnek érezte magát. Csak nem egészen úgy alakultak a dolgok, mint ahogy az elvárható lett volna… Mert ezek a gyerekek nem olyanok voltak, mintha Rachel és az ő közös gyerekei lettek volna. Nem keringett bennük Rachel keményen dolgozó, takarékos őseinek vére, nem volt meg bennük az az elszántság és ambíció, amelynek segítségével az ő családjának kevésbé jó hírű felmenői biztos helyet vívtak ki maguknak a társadalomban, sem az a meghatározhatatlan jóság és szellemi tisztesség, ami az apját és nagyapját meg nagyanyját jellemezte. És nem volt meg bennük anyai nagyszüleinek intellektuális kiválósága sem.

Mindent megtettek értük, amit a környezet megtehet egy gyerekért. Sokat tehet, de nem mindent. Már megvoltak a csírái azoknak a hibáknak, amelyek először a gyermekotthonba vezérelték őket, és nehézségek hatására ezek a csírák virágba szökkenhetnek. Ezt tökéletesen példázta Jacko. Jacko – a szeretetre méltó, izgékony Jacko, a mulatságos bemondásaival, vonzerejével, könnyed tehetségével, hogy az ujja köré tud csavarni bárkit – alapvetően bűnöző típus volt. Ez nagyon korán megmutatkozott, gyerekes lopásokban, hazugságokban; csupa olyasmiben, amit korai, rossz neveltetésének lehetett tulajdonítani. Ezeket a dolgokat, mondta Rachel, könnyen ki lehet javítani. De nem lehetett.

Iskolai pályafutása dicstelen volt. Az egyetemről eltanácsolták, és attól kezdve egyik kínos eset követte a másikat, miközben ő és Rachel igyekeztek mindent megtenni, megpróbáltak önbizalmat adni a fiúnak, éreztették vele, hogy szeretik és hisznek benne, olyan állásokat kerestek, amelyek tetszhettek neki, amelyekben sikeres lehet, ha keményen dolgozik. Talán, gondolta Leo, túl engedékenyek voltunk. De mégsem. Akár engedékenyek vagyunk, akár szigorúak, Jacko esetében az eredmény ugyanaz lett volna. Amit akart, azt meg kellett kapnia. Ha törvényes úton nem sikerült megszereznie, akkor hajlandó volt bármilyen más utat választani. Ahhoz nem volt elég okos, hogy sikeres bűnöző legyen, még kisstílű sem. És így érkezett el az az utolsó nap, amikor megjelent egy fillér nélkül, a börtöntől rettegve, és dühösen követelte a pénzt, ami jár neki, és fenyegetőzött. Végül elment, azt kiabálva, hogy még visszajön, és jobb lesz, ha addigra már várja a pénz – mert különben!

Így aztán… Rachel meghalt. Milyen távolinak tűnt a múlt. A háború hosszú évei, ami alatt felnőttek a fiúk és a lányok. És ő? Ő is távoli, színtelen. Mintha csak az a kirobbanó energia és életvágy, amit Rachel megszemélyesített, kifacsarta és kimerítette volna őt, Leót, és most oly nagy szüksége volna egy kis melegségre és szeretetre.

Nem tudta felidézni, mikor jött rá, hogy milyen közel is van hozzá mindez. Szinte a keze ügyében… Nem tukmálják rá, de ott van.

Gwenda… A tökéletes, segítőkész titkárnő, aki mindig mellette van; kedves, lelkiismeretes. Volt benne valami, ami arra emlékeztette, milyen is volt Rachel, amikor megismerkedtek. Ugyanaz a melegség, ugyanaz a lelkesedés, ugyanaz a melegszívűség. De Gwenda esetében ez a melegség, ez a melegszívűség, ez a lelkesedés neki szólt. Nem azoknak az elképzelt gyerekeknek, akiket egy nap majd szülhet – csak neki. Olyan érzés volt, mint amikor az ember a tűznél melengeti a kezét… A kezét, amely hideg és merev, mert nem használta. Mikor jött rá, hogy Gwenda szereti? Nem tudta. Nem hirtelen fölismerés volt.

De egy nap – hirtelen – ráébredt, hogy ő is szerelmes a lányba.

És ráébredt arra is, hogy amíg Rachel él, nem házasodhatnak össze.

Leo felsóhajtott, kiegyenesedett a székében, és megitta jéghideg teáját.

Kilencedik fejezet

Calgary távozása után alig néhány perccel dr. MacMastert újabb látogató kereste föl. Őt jól ismerte, és szeretettel üdvözölte.

– Don, örülök, hogy látlak. Gyere be, és meséld el, mi nyomja a szívedet. Ha ilyen furcsán ráncolod a homlokod, akkor mindig tudom, hogy valami nyomja.

Dr. Donald Craig szomorúan rámosolygott. Jóképű, komoly fiatalember volt, aki magát és a munkáját nagyon komolyan vette. Az öreg, nyugalomba vonult orvos igazán szerette fiatal kollégáját, aki az ő praxisát folytatta, de néha azt kívánta, bárcsak több humorérzéke volna Donald Craignek.

Craig visszautasította a felkínált italt, és azonnal a tárgyra tért.

– Nagyon aggódom, Mac.

– Csak nem újabb vitaminhiányos eset? – kérdezte dr. MacMaster. Az ő szemében ez nagyon jó tréfa volt. Egyszer egy állatorvosnak kellett a fiatal Craig figyelmét felhívnia arra, hogy egy bizonyos gyerekbetegének a macskája ótvaros.

– Nem a betegeimről van szó – mondta Donald Craig. – Hanem a magánügyeimről.

MacMaster arca elkomorult.

– Sajnálom, fiam. Rossz híreket kaptál?

A fiatalember megrázta a fejét.

– Nem erről van szó. Ide figyelj, Mac, valakivel beszélnem kell róla, és te ismered mindannyiukat, hosszú ideje vagy itt, mindent tudsz róluk. Nekem is tudnom kell. Tudnom kell, hol állok, mivel kell szembenéznem.

MacMaster busa szemöldöke lassan felemelkedett a homlokára.

– Halljuk, mi a baj – mondta.

– Argyle-ékról van szó. Tudod – ami azt illeti, nyilván mindenki tudja –, hogy Hester Argyle meg én…

Az öreg orvos bólintott.

– Nagyon szép kis egyetértés – mondta helyeslően. – Ez a régi vágású kifejezés rá, és nagyon jó kifejezés.

– Rettentően beleszerettem – mondta egyszerűen Donald –, és azt hiszem – biztos vagyok benne –, hogy ő is kedvel. És akkor közbejön ez a dolog.

Az öreg orvos arcán tükröződött, hogy egyszeriben felfogta, miről van szó.

– Á, értem! Jacko Argyle kegyelmet kap – mondta. – Csak sajnos túl későn.

– Igen. Emiatt érzem úgy – tudom, hogy ilyet nem lenne szabad éreznem, de nem változtathatok rajta –, hogy jobb lett volna, ha… ha ez az új bizonyíték sohasem kerül napvilágra.

– Nem te vagy az egyetlen, aki így érez – mondta MacMaster. – Úgy hallom, ugyanezt érzi mindenki, a rendőrfőnöktől kezdve az Argyle családon keresztül egészen addig az emberig, aki hazajött a Déli-sarkról, és a vallomást tette. – Hozzáfűzte: – Itt volt ma délután.

Donald Craig meglepettnek látszott.

– És mondott valamit?

– Mit mondott volna?

– Hogy van-e valami elképzelése arról, ki…

Dr. MacMaster lassan megrázta a fejét.

– Nem – felelte. – Fogalma sincs róla. Honnan is lenne – amikor a semmiből jött, és most látta őket először? Azt hiszem – folytatta –, senkinek sincs elképzelése róla.

– Nincs. Gondolom, nem is lehet.

– Mitől vagy ilyen ideges, Don?

Donald Craig mélyet lélegzett.

– Hester felhívott aznap este, mikor ez a Calgary nevű fickó ott járt. Úgy volt, hogy az esti rendelés után bemegyünk Drymouthba, és meghallgatunk egy előadást a Shakespeare-darabokban előforduló bűnözőtípusokról.

– Épp a körülményekhez illik – mondta MacMaster.

– Aztán telefonált. Azt mondta, nem jön. Azt mondta, felzaklató híreket kaptak.

– Értem. Dr. Calgary beszámolója.

– Igen. Igen, bár akkor őt meg sem említette. De nagyon feldúltnak hangzott. Mintha… nem is tudom elmagyarázni, hogy hangzott.

– Az ír vér – mondta MacMaster.

– Rémült volt, rettegő.

– Miért, mit vártál? – kérdezte az öreg orvos. – Még nincs húszéves, ugye?

– De miért olyan ideges? Állítom, Mac, az a lány félholt a rettegéstől.

– Hm, igen, hát – igen, ez lehetséges, gondolom – mondta MacMaster.

– Gondolod – mit gondolsz?

– Az sokkal fontosabb – mutatott rá MacMaster –, hogy te mit gondolsz.

A fiatalember keserűen válaszolt:

– Azt hiszem, ha nem lennék orvos, eszembe sem jutnának ilyesmik. Ő lenne az én barátnőm, és az én barátnőm nem tehet semmi rosszat. De így…

– Igen… folytasd csak. A legjobb, ha beszélsz róla.

– Tudod, én értem valamennyire, mi megy végbe Hester lelkében. Ő – ő a korai bizonytalanság áldozata.

– Pontosan – mondta MacMaster. – Manapság így szoktuk ezt hívni.

– Nem volt még ideje rá, hogy megfelelően beilleszkedjék. A gyilkosság idején a kamasz lány teljesen természetes érzésétől szenvedett – lázadt a hatalom ellen –, próbált megszabadulni a fojtogató szeretettől, ami annyi bajnak az okozója manapság. Ki akart törni, el akart menni. Ő maga mesélte nekem mindezt. Megszökött, és csatlakozott egy negyedrangú utazó színtársulathoz. A körülményeket tekintve azt hiszem, az anyja igazán bölcsen viselkedett. Azt javasolta, Hester költözzön Londonba, és tanulja ki a színészmesterséget a Királyi Színiakadémián, ha ehhez van kedve. De Hesternek nem ehhez volt kedve. Az, hogy megszökött a színészkedés kedvéért, valójában csak gesztus volt. Nem akart ő a színiakadémiára járni, komolyan ezt a hivatást választani. Csak meg akarta mutatni, hogy megáll a saját lábán. Mindenesetre Argyle-ék nem próbáltak erőszakoskodni vele. Igen szép zsebpénzt adtak neki.

– Ami nagyon okos dolog volt tőlük – mondta MacMaster.

– Aztán jött az az ostoba viszonya a társulat egyik középkorú tagjával. Végül ő maga is ráébredt, hogy az az alak egy gazember. Mrs. Argyle elment, elintézte vele a dolgot, és Hester hazatért.

– Megtanulta a leckét, ahogy az én fiatalkoromban szokták mondani – jelentette ki MacMaster. – De persze az ember nem örül az ilyesminek. Hester sem örült.

Donald Craig aggodalmasan folytatta:

– Még mindig tele volt elfojtott haraggal; s ez annál is rosszabb, mert ha nyíltan nem is, de magában el kellett ismernie, hogy az anyjának tökéletesen igaza volt; színésznőnek csapnivaló, az a férfi pedig, akire az érzéseit pazarolta, nem érdemelte meg őt. Sőt, ő sem szerette igazán. „Anya mindent jobban tud.” Ez keserves tapasztalat a fiataloknak.

– Igen – mondta MacMaster. – Szegény Mrs. Argyle-nak pontosan ez volt a baja – nem mintha valaha is felfogta volna. Tény, hogy szinte mindig igaza volt, hogy valóban mindent jobban tudott. Ha olyan nő lett volna, aki adósságokba veri magát, elveszíti a lakáskulcsát, lemarad a vonatról, és hasonló ostoba helyzetekbe keveredik, amikből másoknak kell őt kihúzni, az egész családja sokkal jobban szerette volna. Szomorú és kegyetlen dolog ez, de hát ilyen az élet. Ahhoz viszont nem volt elég okos, hogy csalafintaságokkal vigye keresztül az akaratát. Önelégült volt, tudod. Élvezte a hatalmát, a tévedhetetlen ítéletét, és nagyon, nagyon biztos volt magában. Ezzel nagyon nehéz megbirkózni, ha az ember fiatal.

– Tudom – mondta Donald Craig. – Értem én mindezt. És éppen mivel nagyon is értem, azért érzem… azért sejtem… – Megállt.

MacMaster kedvesen közbevágott:

– Jobb lesz, ha én mondom ki helyetted, Don. Attól félsz, hogy a te Hestered volt az, aki kihallgatta a veszekedést az anyja és Jacko között, akit talán felidegesített, amit hallott, és a tekintély meg az anyja képzelt felsőbbrendű mindentudása ellen lázadozva bement abba a szobába, felkapta a piszkavasat és megölte. Ettől félsz, ugye?

A fiatalember nyomorúságosan rábólintott.

– Nem igazán. Nem hiszem el, de… az az érzésem… az az érzésem, hogy történhetett így is. Hester nem olyan nyugodt, nem olyan kiegyensúlyozott… úgy érzem, éretlen a korához képest, bizonytalan magában, hajlamos a pillanatnyi elmezavarra. Ha elnézem azokat, akik abban a házban élnek, nem tudom elhinni, hogy bármelyikük képes lett volna ilyesmire. De Hester… Hesterben már nem vagyok olyan biztos.

– Értem – mondta dr. MacMaster. – Igen, értem.

– Nem hibáztatom érte – hadarta Don Craig. – Nem hiszem, hogy szegény gyerek tisztában volt azzal, mit tesz. Nem vagyok képes gyilkosságnak nevezni. Nem volt az egyéb, mint dac, lázadás, a szabadulás vágya, annak tudata, hogy soha nem lesz szabad, amíg – amíg az anyja ott van.

– Ez a legutolsó szempontod valószínűleg tökéletesen helytálló – mondta MacMaster. – Ez az egyetlen indíték, amit találni lehet, és elég furcsa indíték. Nem az a fajta, ami a törvény szemében erősnek látszik. A vágy a szabadság után. Hogy egy erős egyéniség befolyásától szabaduljunk. Azért, mert egyikük sem örökölt nagy összeget Mrs. Argyle halálával, a rendőrség nem tudja elhinni, hogy volt indítékuk. Még a pénzügyek ellenőrzése is szinte teljesen Mrs. Argyle kezében volt. Hát igen, a halálával mind megszabadultak. Nemcsak Hester, fiam. Leo is megszabadult, elvehet egy másik nőt. Mary is megszabadult, úgy élhet a férjével, ahogy ő szeretne. Micky is megszabadult, hogy élhesse az életét, ahogy neki tetszik. Még a könyvtárában ücsörgő titokzatos kis Tina is vágyódhatott a szabadság után.

– El kellett jönnöm, hogy beszéljek veled – mondta Donald. – Tudnom kellett, hogy mit gondolsz, úgy gondolod-e, hogy… hogy igaz lehet.

– Mármint hogy Hester?

– Igen.

– Azt hiszem, igaz lehet – mondta lassan MacMaster. – De nem tudom, hogy tényleg az-e.

– Gondolod, hogy úgy történhetett, ahogy vázoltam?

– Igen. Úgy vélem, amit elképzeltél, az lehetséges, a valószerűség bizonyos elemei megvannak benne. De egyáltalán nem biztos, Donald.

A fiatalember felsóhajtott és összerázkódott.

– De nekem biztosnak kell lennem, Mac. Ez az egyetlen dolog, amit szükségesnek érzek. Tudnom kell. Ha Hester elmeséli, ha magától elmeséli, akkor… minden rendben lesz. Összeházasodunk, amint lehet. Majd én vigyázok rá.

– Szerencse, hogy Huish főfelügyelő nem hall téged – mondta szárazon MacMaster.

– Rendszerint törvénytisztelő polgár vagyok – mondta Donald –, de te is nagyon jól tudod, Mac, hogy a pszichológusok véleményét hogyan kezelik a perek során. Szerintem egyszerűen szörnyű baleset volt, nem pedig hidegvérű gyilkosság – vagy forrófejű gyilkosság, ha már ott tartunk.

– Szereted a lányt – jelentette ki MacMaster.

– Ez bizalmas beszélgetés, ne felejtsd.

– Tudom, tudom – felelte MacMaster.

– Én csak annyit mondok, hogy ha Hester elmeséli nekem, és én végre biztosat tudok, majd együtt átvészeljük. De el kell mondania. Nem élhetem le úgy az életem, hogy nem vagyok biztos benne.

– Úgy érted, nem vagy hajlandó elvenni addig, amíg ez a lehetőség árnyékot vet a kapcsolatotokra?

– Te hajlandó lennél az én helyemben?

– Nem tudom. Az én időmben, ha velem történt volna meg mindez, és szerettem volna a lányt, akkor valószínűleg meg lettem volna győződve arról, hogy ártatlan.

– Nem az számít valójában, hogy bűnös-e vagy ártatlan, hanem az, hogy tudjam.

– És ha tényleg megölte az anyját, hajlandó vagy elvenni, és boldogan éltek, míg meg nem haltok?

– Igen.

– Azt ne hidd! – mondta MacMaster. – Azon fogsz töprengeni, hogy a kávéd valóban csak azért keserű-e, mert kávé, és eszedbe jut, hogy a kandalló előtt a piszkavas talán egy kicsit túl nagy. És ő észreveszi mindezt. Nem fog menni…

Tizedik fejezet

– Bizonyosra veszem, Marshall, hogy tisztában van vele, miért kértem, hogy jöjjön ide, és tartsunk megbeszélést.

– Valóban – válaszolta Mr. Marshall. – Ha ön nem javasolta volna, Mr. Argyle, akkor én vetem föl. A hír megjelent ma reggel minden lapban, és semmi kétség, hogy ez az ügy iránti érdeklődés újraéledését fogja eredményezni az újságírók körében.

– Már telefonáltak is néhányan, és nyilatkozatot kértek – mondta Mary Durrant.

– Hát, ez várható volt, szerintem. Azt tanácsolnám, azt az álláspontot foglalják el, hogy nincs mit mondaniuk. Természetesen örülnek, de nem szívesen beszélnének róla.

– Huish főfelügyelő, aki akkoriban a nyomozást vezette, jelentkezett, hogy eljönne és beszélne velünk holnap délelőtt – mondta Leo.

– Igen. Igen, attól félek, újra elő kell venniük az ügyet, bár igazán nem tudom, remélheti-e a rendőrség, hogy kézzelfogható eredményt ér el. Végül is két éve már, és amire az emberek akkoriban emlékezhettek volna – a falusiak, úgy értem –, mostanra elfelejtették. Ez bizonyos szempontból sajnálatos, de nincs mit tenni.

– Az egész ügy teljesen világosnak látszik – mondta Mary Durrant. – A ház biztonságosan be volt zárva a betörők miatt, de ha idejött valaki, hogy egy különleges ügyben az anyám segítségét kérje, vagy úgy tett, mintha egy barátja lenne, akkor semmi kétségem sincs, hogy beeresztette volna. Azt hiszem, ez kellett hogy történjen. Az apám hallani vélte a csengőt este hét óra után.

Marshall kérdően fordult Leo felé.

– Igen, azt hiszem, mondtam is – jelentette ki Leo. – Természetesen már nem emlékszem világosan, de akkoriban az volt a benyomásom, hogy hallottam a csengőt. Éppen készültem, hogy lemegyek, amikor mintha az ajtót hallottam volna nyílni és csukódni. Hangokat nem hallottam, szó sincs olyasmiről, hogy valaki erőszakkal akart behatolni, vagy fenyegetően viselkedett. Azt hiszem, azt meghallottam volna.

– Bizonyosan, bizonyosan – mondta Mr. Marshall. – Igen, úgy gondolom, nem lehet kétségünk, hogy csakis így történhetett. Sajnos, mindannyian tisztában vagyunk azzal, milyen sok jellemtelen embernek sikerül a nyomorúságáról szóló mesével bejutnia egy házba, és ha bejutottak, akkor készek leütni a tulajdonost és elszökni a pénzzel, amit találnak. Igen, úgy vélem, azt kell feltételeznünk, hogy így történt.

A hangja túlságosan is meggyőző volt. Körülnézett az egybegyűltek kis körén, gondosan megfigyelte, és precíz agyában a megfelelő címkével látta el őket. Mary Durrant csinos, semmi képzelőereje, nem ideges, szinte közönyös, szemmel láthatóan nagyon biztos magában. Mögötte tolószékében a férje. Intelligens fickó ez a Philip Durrant, gondolta magában Marshall. Olyan ember, aki sok mindent csinálhatott volna, és sokra vihette volna, ha nem annyira megbízhatatlan az ítélete üzleti ügyekben. Ő nem fogadja olyan nyugodtan mindezt, mint a felesége. A szeme éber és komoly. Ő tökéletesen átlátja az ügy várható következményeit. Persze lehet, hogy Mary Durrant sem olyan nyugodt, mint amilyennek látszik. Kislány és felnőtt korában is képes volt elrejteni az érzéseit.

Amikor Philip Durrant megmoccant a székében, csillogó, értelmes szemét enyhe gúnnyal az ügyvédre függesztve, Mary azonnal odakapta a fejét. A férjére vetett pillantásban megnyilvánuló imádat meglepte az ügyvédet. Természetesen tisztában volt vele, hogy Mary Durrant odaadó feleség, de olyan régóta gondolt úgy rá, mint nyugodt, szinte érzelmek nélküli teremtményre, akiben nincs erős rokon- vagy ellenszenv, hogy ez a hirtelen megvilágosodás elképesztette. Szóval így érez a fickóval kapcsolatban… nahát! Ami Philip Durrantet illeti, ő nyugtalannak látszott. Fél a jövőtől, gondolta Marshall. Félhet is!

Az ügyvéddel szemben Micky ült. Fiatal, jóképű, keserű. Miért kell olyan keserűnek lennie, gondolta zárójelben Marshall. Nem tettek meg érte mindig mindent? Miért festett mindig úgy, mint aki állandóan szemben áll a világgal?

Micky mellett Tina kuporgott, akár egy elegáns kis fekete macska. Nagyon sötét bőrű, halk szavú, a szeme nagy és fekete, mozgása szinte macskakecsességű. Csöndes, de hátha a csöndessége mögött érzelmek rejtőznek? Marshall igazából nagyon keveset tudott Tináról. Azt az állást választotta, amelyet Mrs. Argyle ajánlott neki, könyvtáros lett a megyei könyvtárban. Volt egy lakása Redmynben, de a hétvégeken hazajött. Szemmel láthatóan engedelmes és elégedett tagja a családnak. De ki tudja? Ő mindenesetre nem keveredett bele, vagy nem kellett volna belekeverednie. Nem volt itt aznap este. Bár, ami azt illeti, Redmyn csak huszonöt mérföldre van. Ennek ellenére Tina és Micky valószínűleg nem keveredett bele.

Marshall pillantása végigfutott Kirsten Lindstromon, aki szemében árnyalatnyi harciassággal figyelte. Tegyük fel, gondolta, hogy ő gurult dühbe, és támadta meg a munkaadóját. Nem lenne igazán meglepve. Az ember már szinte semmin sem lepődik meg, ha eltöltött néhány esztendőt az ügyvédi pályán. Biztosan van erre is kifejezés a modern szakzsargonban. Ösztöneit elfojtó aggszűz. Irigy, féltékeny, valódi vagy képzelt sérelmeken rágódik. Igen, biztos van rá kifejezés. És milyen kényelmes megoldás lenne, futott át a szégyenletes gondolat Mr. Marshall agyán. Igen, rendkívül kényelmes. Egy külföldi. Nem családtag. De gyanúba keverte volna Kirsten Lindstrom készakarva Jackót, kihallgatta volna és kihasználta volna a veszekedést? Ezt már jóval nehezebb volt elhinni. Mert Kirsten Lindstrom imádta Jackót. Mindig szerette valamennyi gyereket. Nem, ezt nem tudja elhinni róla. Kár, mert… de nem szabad hagynia, hogy a gondolatai ebbe az irányba elkalandozzanak.

Pillantása továbbvándorolt Leo Argyle-ra és Gwenda Vaughanra. Még nem hozták nyilvánosságra az eljegyzésüket, ami nagy szerencse. Bölcs döntés volt. Végtére is írt nekik, és finoman érzékeltette ezt. Persze bizonyára nyílt titok a környéken, és tud róla a rendőrség is. A rendőrség szempontjából ez megfelelő indítéknak látszhat. Számtalan példa van rá. Férj, feleség és a másik nő. De akárhogy is, Marshall nem tudta elképzelni, amint Leo Argyle rátámad a feleségére. Nem, lehetetlen elképzelni. Végül is, jó néhány éve ismeri Leo Argyle-t, és mindig a legjobb véleménye volt róla. Tudós. Meleg érzésekkel, nagy olvasottsággal és távolságtartó, filozofikus életszemlélettel bíró férfi. Nem az a fajta, aki piszkavassal agyonveri a feleségét. Persze, egy bizonyos életkorban, ha egy férfi úgy érzi, hogy szerelmes – de nem! Ez újságokba való feltételezés. Olyasmi, ami kellemes olvasmánya vasárnaponként az angoloknak! Nem, képtelenség, hogy Leo…

És mi van a nővel? Gwenda Vaughanról sokkal kevesebbet tud. Jól megnézte telt ajkát és formás alakját. Fülig szerelmes Leóba. Igen, valószínűleg már régóta szereti. És mi van a válással, töprengett. Hogyan érzett volna Mrs. Argyle a válással kapcsolatban? Nem tudhatta, de úgy gondolta, Leo Argyle-nak egyáltalán nem lett volna ínyére az ötlet, ő régi vágású férfi. Nem hitte, hogy Gwenda Vaughan Leo Argyle szeretője, ami viszont még valószínűbbé tette, hogy ha Gwenda Vaughan lehetőséget látott arra, hogy eltávolítsa az útból a feleséget, és a gyanú árnyéka se vetődjön rá… megállt, mielőtt befejezte volna a gondolatsort. Feláldozta volna-e Gwenda habozás nélkül Jackót? Azt nem feltételezte, hogy kedvelte volna a fiút. Jacko vonzereje róla lepergett. A nők – Mr. Marshall ezt jól tudta – könyörtelenek. Tehát Gwenda Vaughant nem lehet kizárni. Ennyi idő után több mint kétséges, hogy a rendőrség talál-e bizonyítékot. Fogalma sem volt róla, mi lehetne Gwenda Vaughan ellen a bizonyíték. Itt volt aznap Leóval a könyvtárban, jó éjszakát kívánt neki, és lement a lépcsőn. Nincs, aki megmondhatná, nem lépett-e be Mrs. Argyle nappalijába, nem vette-e fel a piszkavasat, odaosonva a gyanútlan asszony mögé, aki íróasztalánál a papírjaiba mélyedt. Azután, amikor Mrs. Argyle-t csendben agyonütötte, nem kellett mást tennie, csak ledobni a piszkavasat, kisétálni a bejárati ajtón és hazamenni, mint máskor. Lehetetlennek látszott, hogy a rendőrség vagy bárki más valaha is rájöjjön, tényleg ezt csinálta-e.

A szeme továbbvándorolt Hesterre. Bájos gyermek. Nem, nem bájos, gyönyörű. Gyönyörű, de valami különös és kényelmetlen módon. Szerette volna tudni, kik a szülei. Van benne valami törvénytelen, valami vadság. Igen, az ember szinte a kétségbeesett szót használná rá. De miért kéne kétségbeesettnek lennie? Ostoba módon megszökött, hogy színpadra léphessen, és ostoba viszonyt kezdett egy nem megfelelő férfival; aztán kijózanodott, hazatért Mrs. Argyle-lal, és újra itt él. Ennek ellenére nem lehet teljesen kizárni Hestert, mert nem tudni, hogyan jár az esze. Nem tudni, hogy egy kétségbeesett pillanatban mit fog tenni. De ezt ugyanígy nem tudja a rendőrség sem.

Hát, gondolta Mr. Marshall, nem valószínű, hogy a rendőrség, még ha elméletileg megállapítja is, ki a tettes, tenni tudna valamit. Egészében véve a helyzet kielégítő. Kielégítő? Megborzongott. Valóban? Kielégítő eredmény a patthelyzet, ha az egész ügyet nézzük? Vajon Argyle-ék tudják-e az igazságot? Nemleges választ adott magában. Nem tudják. Eltekintve, persze, attól az egyetlen embertől, aki nagyon is jól tudja… Nem, nem tudják. De gyanakszanak-e valakire? Hát, ha most még nem is, nemsokára fognak, mert ha nem tudunk valamit, akkor elkezdünk töprengeni, megpróbálunk visszaemlékezni… Kellemetlen. Igen, nagyon kellemetlen helyzet.

Nem tartott sokáig, amíg Mr. Marshall mindezt végiggondolta. Magához tért elmélkedéséből, és észrevette, hogy Micky gúnyos tekintettel bámul rá.

– Szóval ez a véleménye, Mr. Marshall? – kérdezte Micky. – A külső behatoló, az ismeretlen gonosztevő, aki gyilkol, rabol és megússza?

– Úgy vélem – mondta Mr. Marshall –, ezt leszünk kénytelenek elfogadni.

Micky hátravetette magát a széken és felnevetett.

– Ez a mi verziónk és ragaszkodunk hozzá?

– Hát igen, Michael, én ezt javasolnám. – Mr. Marshall hangjában figyelmeztetés csengett.

Micky bólintott.

– Értem – mondta. – Ezt javasolja. Igen. Igen, biztos vagyok benne, hogy igaza van. De ugye egy szavát sem hiszi a saját verziójának?

Marshall rendkívül hidegen pillantott rá. Ez a baj azokkal, akiknek fogalmuk sincs a jogászi értelemben vett tapintatról. Ragaszkodnak hozzá, hogy kimondjanak olyasmiket, amiket sokkal jobb lenne kimondatlanul hagyni.

– Nem tudom, hogy mennyit ér – mondta –, de ez a véleményem.

Hangja megfellebbezhetetlen volt, és végtelenül rosszalló. Micky körbejáratta tekintetét az asztal körül.

– És mi, mi mit gondolunk? – kérdezte általánosságban. – Hé, Tina, szerelmem, a magad csöndes módján megint fölényesnek látszol, neked nincs valami ötleted? Egy jóvá nem hagyott változatod, hogy úgy mondjam? És te, Mary? Te se beszéltél valami sokat.

– Természetesen egyetértek Mr. Marshall-lal – mondta meglehetősen élesen Mary. – Milyen más megoldás lehetne?

– Philip viszont nem ért egyet veled – mondta Micky.

Mary hátrakapta a fejét, és a férjére nézett. Philip Durrant halkan így szólt:

– Jobb lenne, ha tartanád a szád, Micky. Abból még soha nem származott semmi jó, ha túl sokat beszélt valaki, akit sarokba szorítottak. Mi pedig sarokba vagyunk szorítva.

– Szóval senkinek sincs véleménye? – kérdezte Micky. – Rendben. Legyen. De gondolkozzunk majd rajta egy keveset, ha este lefekszünk. Ajánlatos lenne. Végül is az ember szereti tudni, hányadán áll. Te nem tudsz valamit, Kirsty? Amennyire visszaemlékszem, mindig tudtad, mi folyik itt, de becsületedre legyen mondva, sohasem árulkodtál.

Kirsten Lindstrom meglepően méltóságteljesen azt mondta:

– Azt hiszem, Micky, be kellene fognod a szádat. Mr. Marshallnak igaza van. A túl sok beszéd nem bölcs dolog.

– Talán szavazhatnánk – mondta Micky. – Vagy írjon mindenki egy nevet egy papírra, és dobjuk bele egy kalapba. Nem vagytok kíváncsiak, ki kapná a legtöbb szavazatot?

Kirsten Lindstrom felemelte a hangját.

– Maradj csöndben – szólt rá. – Ne legyél buta, szeles kisfiú, amilyen régen voltál. Már felnőtt vagy.

– De hát én csak azt mondtam, gondolkozzunk rajta – válaszolta Micky megszeppenve.

– Gondolkozni fogunk – mondta Kirsten Lindstrom.

Keserű volt a hangja.

Tizenegyedik fejezet

I.

Leszállt az éjszaka Napos-fokra. Falai körülölelték hét, lefekvéshez készülődő lakóját, akik közül senki sem aludt jól…

II.

Philip Durrant a betegsége és tettereje elvesztése óta egyre több vigaszt talált a szellemi aktivitásban. Mindig nagyon intelligens ember volt, de most tudatára ébredt, milyen lehetőségek nyílnak meg előtte az értelem közegén át. Néha azzal szórakozott, hogy előre megjósolta a körülötte élők reagálását a megfelelő ingerekre. Amit mondott és tett, az gyakran nem ösztönös, hanem kiszámított megnyilvánulás volt, amit egyes-egyedül az motivált, hogy a választ megfigyelje. Egyfajta játék volt ez a számára; ha azt a választ kapta, amit várt, akkor képletesen szólva jó pontot adott magának.

Ennek az időtöltésének köszönhetően életében talán először figyelte meg az emberi természetek különbözőségeit és megnyilvánulásaikat.

Az emberi természet mint olyan nem nagyon érdekelte azelőtt. Szerette vagy utálta, szórakoztatónak vagy unalmasnak találta azt a sok embert, akik között élt vagy akikkel találkozott. Mindig is tevékeny, s nem töprengő alkat volt. Igencsak fejlett képzelőerejét különféle pénzkereseti tervek kiötlésében hasznosította. Ezeknek a terveknek mindig valami jó elképzelés volt az alapja; de az üzleti érzék teljes hiánya miatt hamvukba holtak. Az embereket mint olyanokat eddig csak bábunak tekintette ebben a játékban. Most, hogy a betegsége miatt le kellett tennie korábbi tevékeny életmódjáról, kénytelen volt megfigyelni, milyenek is valójában.

A kórházban kezdődött, ahol a nővérek szerelmi élete, a kórházi élet titkos háborúságai és kicsinyes sértődései felkeltették az érdeklődését, mert nem volt más, ami lefoglalhatta volna. És azóta a szokásává vált. Az élet már nem tartogatott neki semmi mást. Csak embereket. Embereket, akiket megfigyelhet, tanulmányozhat és osztályozhat. Eldöntheti magában, mi mozgatja őket, és kiderítheti, jól gondolta-e. Nagyon izgalmas tud lenni az ilyesmi…

Ezen az estén, a könyvtárban ülve ráébredt, milyen keveset is tud a felesége családjáról. Milyenek lehetnek valójában? Márminthogy belül, mert kívülről jól ismerte őket.

Fura, hogy milyen keveset tud az ember a körülötte lévőkről. Még a feleségéről is.

Elgondolkozva pillantott Maryre. Mit is tud ő valójában Maryről?

Azért szeretett bele, mert megtetszett neki a csinossága és nyugodt, komoly viselkedése. Ráadásul pénze is volt, és ez neki számított. Kétszer is meggondolta volna, hogy elvegyen-e egy szegény lányt. Minden a lehető legjobban alakult, feleségül vette, kicsit csúfolódott rajta, Pollynak nevezte, és nagyon élvezte, milyen kérdően néz rá, ha ő olyan viccet mond, aminek nem érti a csattanóját. De mit tud róla? Arról, hogy mit gondol és mit érez? Azt persze tudta, hogy mély és szenvedélyes imádattal csügg őrajta. És ennek az imádatnak a gondolatára máris kényelmetlenül fészkelődött, megmozgatta a vállát, mintha könnyíteni akarna a terhen. Az imádat nagyszerű dolog, ha napi kilenc-tíz órára el lehet tőle szabadulni. Nagyon jó hazajönni hozzá. De most egyszerűen körülfolyta; Polly figyelte, vigyázott rá, szerető gondoskodással vette körül. Az embernek szüksége van egy kis egészséges közönyre is… Az embernek szüksége van szökési lehetőségre. Szellemire – mert számára másféle nem létezett. A képzelet vagy a spekuláció világába tudott csak menekülni.

Spekulációk. Például hogy ki a felelős anyósa haláláért. Nem szerette az anyósát, és az anyósa sem szerette őt. Nem akarta, hogy Mary hozzámenjen (vajon akarta-e, hogy bárkihez is hozzámenjen?, gondolta), de nem tudta megakadályozni. Ő meg Mary boldogan és függetlenül kezdték közös életüket – aztán jöttek a bajok. Először az a dél-amerikai cég, aztán a Kerékpáralkatrészek Rt. – mindkettő jó elképzelés, de a finanszírozásukat rosszul mérte föl – és aztán ott volt az argentin vasúti sztrájk, ami betetőzte a szerencsétlenségeket. Pechszéria, de ő hajlamos volt úgy érezni, hogy valamilyen módon Mrs. Argyle tehet róla. Nem akarta, hogy sikerüljenek a dolgai. Aztán következett a betegsége. Úgy látszott, nincs más választásuk, mint Napos-fokon élni, ahol tárt karokkal várták őket. Ő nem is bánta volna különösebben. Ha egy férfi nyomorék, ha csak félember, akkor mit számít, hogy hol él? De Marynek számított.

Hát, végül is nem kellett huzamosabb ideig Napos-fokon élniük. Mrs. Argyle-t megölték. Az alapítvány kezelői fölemelték a Marynek járó összeget, és ők megint önálló otthont teremthettek maguknak.

Nem bánkódott különösebben Mrs. Argyle halálán. Kellemesebb lett volna természetesen, ha tüdőgyulladásban vagy valami ilyesmiben hal meg. A gyilkosság ronda dolog, hírhedtté váltak, a nevük az újságok címoldalára került. De ha már gyilkosság volt, legalább jól sikerült – a tettesnek nyilván nem volt ki mind a négy kereke, és ezt szépen körül lehetett írni mindenféle pszichológiai szakkifejezéssel. Nem is a testvéröccse volt Marynek. „Örökbe fogadott gyerek” volt, akik tudvalevőleg gyakran elzüllenek. De most már nem állnak ilyen jól a dolgok. Holnap jön Huish főfelügyelő, és szelíd, nyugat-angliai hangján kérdéseket tesz föl. Talán gondolkozni kellene a válaszokon…

Mary a tükör előtt ült, és hosszú, szőke haját kefélte. Volt valami idegesítő a nyugodt távolságtartásában.

Philip megkérdezte tőle:

– Tudod már a mesédet holnapra, Polly?

Mary elképedve nézett rá.

– Jön Huish főfelügyelő. Újra ki fog faggatni, pontosan mit csináltál november kilencedikének estéjén.

– Á, értem. Olyan régen volt. Már alig emlékszem rá.

– De ő emlékszik, Polly. Itt van a kutya elásva. Ő emlékszik. Valahol egy ügyes kis rendőrségi noteszben minden le van írva.

– Tényleg? Elteszik ezeket a noteszokat?

– Valószínűleg három példányban eltesznek mindent tíz évig! Hát, az mindenesetre egyszerű, hogy te mit csináltál, Polly. Semmit. Itt voltál velem ebben a szobában. És a helyedben nem említeném meg, hogy hét és fél nyolc között kimentél.

– De hát csak a vécére mentem. Végül is – mondta igaza teljes tudatában Mary – mindenkinek kell néha menni.

– Akkoriban nem említetted neki. Erre emlékszem.

– Gondolom, elfelejtettem.

– Azt hittem, az önvédelem megnyilvánulása volt… Arra viszont emlékszem, hogy én minden szavadat alátámasztottam. Itt voltunk ketten, pikétet játszottunk fél héttől addig, amikor Kirsty fellármázta a házat. Ez a mesénk, és ragaszkodni fogunk hozzá.

– Helyes, drágám – értett egyet Mary békésen és közömbösen.

Philip elgondolkozott: „Semmi képzelőereje nincs? Nem látja, hogy milyen kínos időknek nézünk elébe?”

Előrehajolt.

– Azért érdekes ám ez, tudod… Téged nem érdekel, ki ölte meg? Azt mindannyian tudjuk – ebben Mickynek teljesen igaza volt –, hogy közülünk tette valaki. Nem vagy rá kíváncsi, hogy ki?

– Nem te voltál, és nem én – válaszolta Mary.

– És téged csak ez izgat? Polly, csodálatos vagy!

Mary enyhén elpirult.

– Nem értem, mi ebben a furcsa.

– Azt látom… Hát én másmilyen vagyok. Engem érdekel.

– Nem hiszem, hogy valaha is megtudjuk. Nem hiszem, hogy a rendőrség valaha is megtudja.

– Talán nem. Az biztos, hogy szinte a semmin kell elindulniuk. De mi azért más helyzetben vagyunk, mint a rendőrség.

– Hogy érted ezt, Philip?

– Hát, nekünk van egy-két morzsányi belső információnk. Mi belülről ismerjük az érintetteket – van róla valami fogalmunk, hogy mi mozgatja őket. Illetve neked kéne hogy legyen. Te együtt nőttél fel velük. Halljuk a nézeteidet. Te mit gondolsz, ki tette?

– Fogalmam sincs, Philip.

– Akkor próbálj találgatni.

Mary felcsattant:

– Nem szeretném tudni, ki tette. Nem szeretek gondolni se rá.

– Strucc – válaszolta a férje.

– Őszintén mondom, nem tudom, mi értelme… találgatni. Sokkal jobb, ha nem tudjuk. Akkor élhetünk tovább úgy, mint eddig.

– Nem, nem élhetünk – mondta Philip. – Ebben tévedsz, kislány. Már megindult az erjedés.

– Hogy érted?

– Vegyük például Hestert és a barátját – az ifjú Donald doktort. Kedves fiú, komoly, ideges. Nem gondolja igazán, hogy Hester a gyilkos – de abban sem biztos, hogy nem ő az! Ezért aztán aggódva figyeli, amikor azt hiszi, hogy Hester nem látja. De Hester bizony észreveszi ezt. Szóval így állunk. Lehet, hogy Hester tette – neked jobban kell tudnod, mint nekem –, de ha nem ő volt, akkor mi a csudát mondhat a fiújának? Hajtogassa folyton, hogy: „Kérlek, ártatlan vagyok”? De hát persze így is, úgy is ezt állítaná.

– Philip, kezdem azt hinni, hogy képzelődsz.

– Neked viszont semmi képzelőerőd, Polly. Aztán vegyük szegény öreg Leót. A Gwendával kötendő házasság harangjai egyre távolabbról konganak. Szegény lány nagyon feldúlt emiatt. Nem vetted észre?

– Igazán nem értem, miért akar apa az ő korában újra megnősülni.

– De ő érti! És azt is érti, hogy a Gwenda és közte lángoló szerelem legcsekélyebb jele is elsőrangú indíték mindkettőjük számára a gyilkossághoz. Kellemetlen.

– Elképesztő akár csak egy pillanatig is feltételezni, hogy apa gyilkolta meg anyát! – mondta Mary. – Ilyesmi nem történik meg.

– Dehogynem. Olvasd csak az újságokat.

– Azok nem a mi fajtánk.

– A gyilkosság nem válogatós, Polly. Aztán ott van Micky. Biztos, hogy eszi valami. Furcsa, keserű fiú. Tinát, úgy tűnik, kihagyhatjuk, nem ideges, őt nem érinti a dolog. De igazi kis pókerarca van. Aztán szegény öreg Kirsty…

Mary arca egy árnyalatnyival élénkebb lett.

– Talán ez lehetne a megoldás!

– Kirsty?

– Igen. Végül is külföldi. És azt hiszem, az elmúlt egy-két évben szörnyű fejfájásai voltak… Sokkal valószínűbbnek látszik, hogy ő követte el, mint az, hogy közülünk valaki.

– Szegény ördög – mondta Philip. – Nem látod, hogy éppen ettől tart ő is? Hogy meg fogunk állapodni, hogy ő volt az? Merő kényelemből. Mert nem tagja a családnak. Nem vetted észre ma este, hogy reszket az idegességtől? És ugyanolyan helyzetben van, mint Hester. Mit tehet vagy mondhat? Közölje mindannyiunkkal: „Nem öltem meg a barátnőmet és munkaadómat”? Milyen súlya lehetne egy ilyen kijelentésnek? Neki talán még pokolibb ez, mint másnak… Mert ő egyedül van. Magában felidéz majd minden szót, amit valaha kiejtett a száján, minden dühös pillantást, amelyet az anyádra vetett… és arra gondol, hogy ellene fogják fordítani. Képtelen lenne bebizonyítani az ártatlanságát.

– Örülnék, ha megnyugodnál, Phil. Végül is, mit tehetünk mi?

– Megpróbálhatjuk kideríteni az igazságot.

– Hogyan?

– Vannak módszerek. Én szívesen megpróbálnám.

Mary aggódva nézett rá.

– Milyen módszerek?

– Hát, lehet például mondani ezt-azt, figyelni, hogyan reagálnak rá a többiek… ki lehet találni dolgokat – elhallgatott, esze sebesen járt –, dolgokat, amik a bűnösnek jelentenének valamit, de az ártatlanoknak semmit… – Megint elhallgatott, különféle elképzeléseket forgatott az agyában. Felnézett: – Te nem akarsz segíteni az ártatlanoknak, Mary?

– Nem. – A szó szinte robbant. Mary odament hozzá, és letérdelt a széke mellé. – Nem akarom, hogy belekeveredj ebbe, Phil. Ne mondj semmit, és ne állíts csapdákat. Maradj nyugton. Az Isten szerelmére, maradj nyugton!

Philip szemöldöke felszaladt a homlokára.

– Háát… – mondta. Kezét a sima, arany hajkoronára fektette.

III.

Michael Argyle álmatlanul feküdt, és a sötétbe bámult.

Agya úgy járt körbe-körbe, mint egy mókus a ketrecében, miközben a múlton töprengett. Miért nem tudja maga mögött hagyni? Miért kell magával vonszolnia egész életében? Egyáltalán, mit számít? Miért emlékszik olyan tisztán a rendetlen, derűs szobára a londoni szegénynegyedből, és magára, mint „a mi Mickynk”-re? Az a nemtörődöm, izgalmas légkör! Játék az utcán! Verekedés a fiúkkal! Az anyja, a csillogó arany haja (olcsó szőke festék, gondolta felnőtt bölcsességgel), hirtelen dührohamai, amikor istenesen elkalapálta őt (a gin, természetesen!), és féktelen jókedve, mikor vidám volt. Isteni vacsorák, hal és sült krumpli, és az anyja énekelt – mindenféle érzelgős dalokat. Néha moziba mentek. Persze, mindig ott voltak a bácsik – így kellett hívnia őket. Az apja otthagyta a családot, ő még olyan kicsi volt, hogy nem is emlékszik rá… De az anyja nem tűrte, hogy bármelyik bácsi akár csak egy ujjal is hozzányúljon. „Hagyd a mi Mickynket békén”, mondta.

Aztán jött a háború izgalma. Várták Hitler bombázóit. A légiveszély elmúltát jelző szirénák – aztán légiveszély! Lementek a földalatti-állomásra, és ott töltötték az éjszakát. Micsoda remek móka volt! Ott volt az egész utca, szendvicsekkel és szódásüvegekkel. És a szerelvények szinte egész éjszaka dübörögtek. Az volt ám az élet!

Azután idejött – vidékre. Se élő, se holt hely, ahol soha nem történik semmi.

„Visszahozlak, szívem, ha vége”, mondta az anyja, de olyan könnyedén, mintha nem lenne teljesen igaz. Úgy látszott, nem érdekli, hogy a fia elmegy. És ő miért nem jött vele? Az utcából egy csomó kölyköt az anyjukkal együtt evakuáltak. De az ő anyja nem akarta. Északra készült (az akkor soros bácsival, Harry bácsival!) egy lőszergyárba, dolgozni.

És akkor ő rádöbbent, akármilyen szeretettel búcsúzott is tőle az anyja, igazából nem érdekelte… A gin, gondolta, csak az érdekelte, a gin és a bácsik…

Ő pedig ide került, ebbe a börtönbe, ízetlen, furcsa ételeket kellett ennie, a hülye vacsorájuk, a tej és keksz (tej és keksz!) után hat órakor (!) lefeküdnie; ébren feküdt, fejét a pokróc alá dugva, és sírt az anyja meg az otthona után.

Az a nő tehetett róla! Megfogta, és nem eresztette. Egy csomó könnyfacsaró duma. Kényszerítette, hogy hülye játékokat játsszon. Akart tőle valamit. Valamit, amit ő soha nem fog megadni. Nem baj. Ő kivárja. Türelmes lesz! És egy napon – egy csodás napon hazamegy. Haza az utcára, a fiúkhoz, a gyönyörű piros buszokhoz és a földalattihoz, a sült halhoz és krumplihoz, a nyüzsgéshez, a kóbor macskákhoz – gondolatban élvezettel sorolta a csodák özönét. Ki fogja várni. A háború nem tarthat örökké. Itt ragadt ezen a hülye helyen, miközben egész Londonra hullanak a bombák, és a fél város ég – hűűű! Micsoda tüzek lehetnek ott, emberek halnak meg, házak dőlnek össze!

Lelki szemeivel színesben, szélesvásznon látta az egészet.

Nem baj. Ha a háborúnak vége, visszamegy anyához. Hogy meglepődik, ha meglátja, mennyit nőttem!

A sötétben Micky Argyle nagyot szisszenve fújta ki a levegőt.

A háborúnak vége lett. Hitlerrel és Mussóval elbántak… Néhány gyerek már haza is ment. Nemsokára… És aztán egyszer a Nő azzal jött vissza Londonból, hogy itt fog maradni Napos-fokon, és az ő édes kisfia lesz…

Ő megkérdezte:

„Mi van az anyámmal? Elkapta egy bomba?”

Ha megölte egy bomba… akkor minden rendben. Ilyesmi megtörtént az anyákkal.

De Mrs. Argyle azt felelte, nem, nem halt meg, csak nagyon fontos munkája van, és nem tudna még egy gyerekkel is törődni… vagy valami hasonlót; süket duma, semmit sem jelent… Az anyja nem szereti őt, nem akarja visszakapni – itt kell maradnia, örökre…

Ezután bujkálni kezdett, megpróbált beszélgetéseket kihallgatni, és végül hallott is valamit, egy beszélgetéstöredéket Mrs. Argyle és a férje között. „Örült, hogy megszabadulhat tőle… teljesen közömbös volt” – és még valami száz fontról is szó esett. Így tudta meg, hogy az anyja eladta őt száz fontért…

A szégyen… a fájdalom… sohasem fogja kiheverni… A Nő megvette! Képzeletében a Nő volt a Hatalom megtestesülése, akivel szemben ő, a maga kis erejével, tehetetlen. De felnő majd, egy nap erős férfi lesz. És akkor megöli…

Máris jobban érezte magát, amikor ezt elhatározta.

Később, a bentlakásos iskolában nem volt olyan rossz a helyzet. De a szünidőket gyűlölte – a Nő miatt. Mindent megszervezett, mindent megtervezett, mindenféle ajándékokat adott neki. Csodálkozott, hogy ő nem mutat érzéseket. De ő attól is undorodott, ha a Nő megcsókolta… Később pedig mindig nagy örömére szolgált, ha keresztülhúzhatta a vele kapcsolatos terveit. Még hogy egy bankban dolgozzon! Vagy egy olajtársaságnál. Egy frászt. Majd keres ő munkát magának.

Mikor egyetemre került, megpróbálta felkutatni az anyját. Évekkel azelőtt meghalt, tudta meg – autóbaleset volt, egy hullarészeg férfi vezetett…

Miért nem képes elfelejteni? Miért nem érzi jól magát, miért nem éli az életét? Nem tudta.

És most – mi lesz? A Nő halott, nem? Azt hitte, megveheti őt nyomorult száz fontért. Azt hitte, megvehet mindent – házakat és autókat… és gyerekeket, mert neki egy sem volt. Azt hitte, ő az Úristen!

Hát nem az volt. Egy ütés a fejére a piszkavassal, és hulla volt, olyan, mint minden más hulla (mint az az aranyhajú hulla az összetört kocsiban, a Nagy Északi Úton…).

A Nő halott, nem? Miért idegeskedjen?

Mi baja őneki? Talán az – hogy most már nem gyűlölheti, mert meghalt?

Szóval ez a Halál…

A gyűlölete nélkül elveszettnek érezte magát – elveszettnek és ijedtnek.

Tizenkettedik fejezet

I.

Tökéletes rendben tartott hálószobájában Kirsten Lindstrom őszülő szőke haját két fonatba fonta, ami nagyon rosszul állt neki, és készülődött a lefekvéshez.

Ideges volt, és félt.

A rendőrség nem szereti a külföldieket. Olyan régóta él már Angliában, hogy ő nem is érzi magát külföldinek. De ezt a rendőrség nem tudhatja.

Az a dr. Calgary – miért kellett ezt művelnie vele?

Hiszen igazságot szolgáltattak. Jackóra gondolt – és elismételte magában, hogy igazságot szolgáltattak.

Jackóra gondolt, hogy milyennek ismerte kisfiú korától.

Mindig, igen, mindig hazug és csaló volt! De olyan vonzó, olyan kedves. Mindig megbocsátott neki. Mindig igyekezett megoltalmazni a büntetéstől.

Olyan jól hazudott. Ez a szörnyű igazság. Olyan jól hazudott, hogy mindig hitt neki – nem tehetett róla, hinnie kellett. Gonosz, kegyetlen Jacko.

Dr. Calgary azt képzeli, tudja, miről van szó! De dr. Calgary téved. Hely és idő és alibi, még mit nem! Jackónak nem okozott nehézséget, hogy az ilyesmit megrendezze. Senki sem ismerte úgy Jackót, mint ő.

Hinne-e neki valaki, ha elmondaná, milyen volt valójában Jacko? És most… holnap, mi történik majd? Jön a rendőrség. És mindenki olyan boldogtalan, olyan gyanakvó. Figyelik egymást… Nem tudják, mit higgyenek.

Ő pedig annyira szereti mindannyiukat… annyira. Többet tud róluk, mint bárki más. Sokkal többet, mint amennyit Mrs. Argyle tudott. Mert Mrs. Argyle-t elvakította féktelen anyai mohósága. Az ő gyerekei voltak – úgy tekintette őket, mint a tulajdonait. De Kirsten egyéneknek látta őket – önmaguknak – minden hibájukkal és erényükkel. Ha lettek volna saját gyerekeim, gondolta Kirsten, talán én is megpróbálom kisajátítani őket. De ő nem igazi anyatípus. Szeretete elsősorban a férjéé lett volna – de az se volt neki soha.

A Mrs. Argyle-hoz hasonló nőket képtelen volt megérteni. Bolondja egy csomó gyereknek, akik nem is az övéi, a férjével meg úgy bánik, mintha ott se lenne! Pedig a férfi jó ember, nagyszerű ember, igazi ritkaság. De Mrs. Argyle elhanyagolta, félretolta. Túlságosan elmerült magába ahhoz, hogy észrevegye, mi folyik az orra előtt. Ez a titkárnő… csinos és ízig-vérig nőies. Hát, még nem késő Leo számára – vagy most már késő lenne? Most, hogy a gyilkosság kikelt a sírból, ahová temették, egymásra mernek-e találni ezek ketten?

Kirsten boldogtalanul felsóhajtott. Mi lesz velük? Mickyvel, aki olyan betegesen haragudott az örökbe fogadó anyjára. Hesterrel, aki olyan bizonytalan magában, olyan szilaj. Hesterrel, aki épp a küszöbén állt annak, hogy békét és biztonságot találjon a mellett a kedves, prózai orvos mellett. Leóval és Gwendával, akiknek volt indítékuk, és igen, nézzünk szembe vele, lehetőségük is, és ezt mindketten tudják. Tinával, azzal a karcsú, macskaszerű kis teremtéssel. Az önző, szívtelen Maryvel, aki sohasem mutatott szeretetet senki iránt, amíg férjhez nem ment.

Hajdanán, gondolta Kirsten, ő is tele volt szeretettel meg csodálattal a munkaadója iránt. Nem emlékezett, mikor kezdte utálni, mikor kezdte méricskélni és könnyűnek találni. Olyan magabiztos, jóságos, zsarnoki volt – élő megtestesülése annak, hogy ANYA MINDENT JOBBAN TUD. És még csak nem is anya! Ha született volna gyereke, talán szerényebb maradt volna.

De miért gondol állandóan Rachel Argyle-ra? Rachel Argyle halott.

Magára kell gondolnia – és a többiekre.

És arra, hogy mi történhet holnap.

II.

Mary Durrant hirtelen felriadt.

Álmodott – azt álmodta, hogy megint gyerek, és New Yorkban van.

Milyen furcsa. Már évek óta nem gondolt azokra a napokra.

Az is meglepő, hogy egyáltalán emlékszik bármire. Hány éves is volt akkor? Öt? Hat?

Azt álmodta, hogy a szállodából hazaviszik a szegénynegyedbe. Argyle-ék Angliába hajóznak, és mégsem mehet velük. Harag és düh öntötte el a szívét egy-két pillanatra, amíg rá nem jött, hogy csak álom az egész.

Milyen csodálatos is volt. Felvették a kocsijukba, lifttel mentek föl a szálloda tizennyolcadik emeletére. A hatalmas lakosztály, az a csodálatos fürdőszoba; a rádöbbenés, hogy mi minden van a világon – annak, aki gazdag! Bárcsak itt maradhatna, bárcsak megtarthatná mindezt – örökre…

Végül is nem ütközött különösebb nehézségbe. Nem volt egyébre szükség, mint hogy kimutassa a szeretetét; persze, nem volt könnyű, hiszen természeténél fogva nem volt melegszívű, de sikerült. És máris ott állt, egész életére gazdagon! Gazdag apa és anya, ruhák, kocsik, hajók, repülők, alkalmazottak, akik kiszolgálják, drága babák és játékok. A megvalósult tündérmese…

Kár, hogy kellett a többi gyerek is. Persze, a háború miatt volt. Vagy mindenképpen így alakult volna? Az a kielégíthetetlen anyai szeretet! Volt benne valami természetellenes. Valami állatias.

Mindig enyhe megvetést érzett örökbe fogadó anyja iránt. Milyen ostoba volt, hogy éppen ezeket a gyerekeket választotta. Nehéz sorsúak! Bűnöző hajlamúak, mint Jacko. Kiegyensúlyozatlanok, mint Hester. Vademberek, mint Micky. És Tina, egy félvér! Nem csoda, hogy egyikből se lett semmi. Bár azért igazán nem tudta hibáztatni őket, hogy fellázadtak. Ő is fellázadt. Visszaemlékezett találkozására Philippel, a fiatal, hódító pilótával. Meg az anyja rosszallására. „Ezek az elkapkodott házasságok. Várj, amíg vége lesz a háborúnak.” De ő nem akart várni. Az ő akarata is volt olyan erős, mint az anyjáé, az apja pedig mögé állt. Összeházasodtak, és nemsokára véget ért a háború.

Azt akarta, hogy Philip csak az övé legyen – ki akart kerülni az anyja árnyékából. A sors győzte le, nem az anyja. Philip előbb pénzügyileg ment tönkre, aztán jött a szörnyű csapás – a járványos gyermekbénulás. Amint Philip elhagyhatta a kórházat, idejöttek Napos-fokra. Elkerülhetetlennek látszott, hogy itt kell otthonra találniuk. Philip maga is elkerülhetetlennek tartotta. Minden pénzét elvesztette, és neki sem volt sok jövedelme a letétből. Kérte, hogy emeljék föl a járandóságát, de azt a választ kapta, hogy talán egy ideig bölcsebb lenne Napos-fokon élniük. De ő magának akarta Philipet, csak magának, nem akarta, hogy Rachel Argyle utolsó „gyerekévé” váljon. Ő nem akart saját gyereket – csak Philipet.

De Philipet nem aggasztotta a Napos-fokra költözés.

„Könnyebb lesz neked is”, mondta. „És az, hogy jönnek-mennek az emberek, szórakoztató. Apádat pedig mindig kedveltem.”

Miért nem akart csak ővele lenni, ahogyan ő csak vele akart? Miért vágyott mások társaságára – az apjáéra, Hesterére?

Mary érezte, hogy elönti a tehetetlen düh. Az anyja, mint mindig, most is eléri, amit akar.

De hisz nem érte el… meghalt.

Most meg újra előrángatják az egészet. Miért, jaj, miért?

És miért olyan furcsa Philip? Kérdezősködik, találgat, belekeveredik olyasmibe, amihez semmi köze.

Csapdákat állít…

Miféle csapdákat?

III.

Leo Argyle figyelte, hogyan tölti meg a reggel fénye halvány, szürke derengéssel a szobát.

Mindent alaposan végiggondolt.

Teljesen világos volt előtte, hogy pontosan mivel is állnak szemben, ő és Gwenda.

Feküdt az ágyában, és úgy szemlélte az ügyet, ahogy Huish főfelügyelő fogja szemlélni. Rachel bejött, és mindent elmesélt neki Jackóról – hogy megvadult, hogy fenyegetőzött. Gwenda tapintatosan átment a szomszéd szobába, ő pedig vigasztalni próbálta Rachelt, azt mondta, jól tette, hogy a sarkára állt, hogy hiába segítettek Jackón a múltban, nem használt semmit – tetszik, nem tetszik, most el kell viselnie, ami vár rá. Rachel pedig lelkében megkönnyebbülve ment ki.

Aztán visszajött Gwenda, összeszedte a feladásra váró leveleket, és megkérdezte, segíthet-e még valamiben, és a hangja többről árulkodott, mint a szavai. Ő megköszönte, és azt válaszolta, hogy nem. Gwenda jó éjszakát kívánt és távozott. Végigment a folyosón, le a lépcsőn, el a mellett a szoba mellett, ahol Rachel ült az íróasztalánál, ki a házból, de senki sem látta, hogy elmegy-e valóban…

Ő pedig egyedül ült tovább a könyvtárban, és senki sem ellenőrizte, hogy nem ment-e le Rachel szobájába.

Hát így áll a helyzet – a lehetősége mindkettőjüknek megvolt.

És az indítéka is, mert addigra már beleszeretett Gwendába, és a lány is őbelé.

És soha senki sem fogja tudni bebizonyítani sem azt, hogy bűnösök, sem azt, hogy ártatlanok.

IV.

Negyed mérföldnyire Gwenda száraz szemmel, álmatlanul feküdt az ágyában.

Keze ökölbe szorult, mert arra gondolt, mennyire gyűlölte Rachel Argyle-t.

És most a sötétben Rachel Argyle hangját vélte hallani: „Azt hitted, megkaphatod a férjem, ha én meghalok. De nem fogod – nem fogod. Soha nem kapod meg a férjem.”

V.

Hester álmodott. Azt álmodta, hogy Donald Craiggel van, és a férfi hirtelen otthagyta őt egy szakadék szélén. Félelmében felkiáltott, és akkor a túlparton észrevette Arthur Calgaryt, aki feléje nyújtotta a kezét.

Ő szemrehányóan rákiabált:

– Miért tette ezt velem? – Dr. Calgary pedig így válaszolt:

– De hiszen azért jöttem, hogy segítsek…

Hester felriadt.

VI.

Tina a kis vendégszoba ágyában feküdt, halkan és egyenletesen lélegzett, de az álom elkerülte.

Mrs. Argyle-ra gondolt, minden hála vagy harag nélkül – egyszerűen csak szeretettel. Mrs. Argyle-nak köszönhette, hogy volt enni- és innivalója, meleg szobája, játékai és kényelme. Szerette Mrs. Argyle-t. Sajnálta, hogy meghalt…

Azért nem ilyen egyszerű a dolog.

Addig nem volt baj, amíg mindenki azt hitte, hogy Jacko tette…

De most?

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Lábjegyzetek

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Függöny

Gyilkosság a diákszállóban

Gyilkosság a golfpályán

Halál a felhők között

Hétvégi gyilkosság

Nyílt kártyákkal

Tragédia három felvonásban

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Balhüvelykem bizsereg

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

Éjféltájt

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0
Vollkorn – SIL Open Font License