© Mátyus Melinda, 2024

© Jelenkor Kiadó, Budapest, 2024

Minden jog fenntartva

Borítóillusztráció © Eugenia Conde

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szenderák Bence

A szöveget gondozta Hradeczky Moni

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Féder Márta

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-518-370-8

Tartalom

Apámról és Oroszországról kellett volna

Isten velünk, viszontlátásra

Lehull a hályog, és felszámolódom

A kántor lánya

Szent Habakuk

A szószék

Apámról és Oroszországról kellett volna

Rég, amikor még Nannyóval, Apóval, Ágnisángyóval, anyámmal és mostohaapámmal

Ágnisángyó verte belém a frászt, a mai napig mindentől félek.

Ha valaki csak felemeli a hangját, én félek, ha mögöttem susmognak, félek, ha nyíltan blamálnak, lebénulok, ha szeretnek, és én nem, ha szeretnek, és én is, nagyon-nagyon félek, leizzadok, és mukk, ennyi se jön ki belőlem.

Akkor kerültem hozzá, amikor meghalt az én drága-drága Nannyóm. Apó rám kacsintott, hogy mi ketten úgyis mindig együtt, meglátom, és az ujjával intett, ne szóljak erről. Még ne.

Megkönnyebbültem. Hogy vele maradhatok.

De mi lesz velem, ha meggondolja magát. És akkor egy álló hétig nem mondtam, hogy éhes vagyok, reggel teát ittam, este pirítós kenyeret ettem, és kész, ha Apó látja, hogy nem eszem, hogy a napok repülnek egymás után, mint a pinty, és én még mindig nem, nem eszem, ha észreveszi, hogy már vasárnap, és én még mindig semmit, azt mondja magában, nincs sok baj velem.

És elvállal.

Ó, én nagyon ritkán eszem, mondtam Apónak.

És ha nem eszem, akkor szarni sem kell, ez tudni való, és ha mindig ilyen keveset, megszokom, ha szinte semmit, éjszaka sem kell felkelni, és futni, mint a bolond.

Futni, tyúkok, kakasok, nyulak, kísértetek és disznók között hátra, hátra a kert mögé. Hogy nehogy befusson.

Ez a Sátán birodalma, mondta Nannyó minden este, mert a véce nagyon büdös volt. Háromszor kiáltottunk előtte, pihá, pihá, pihá, távozz tőlem, Sátán, én a Krisztusé vagyok.

És ez mindig segített, én is mindig kibírtam, testem-lelkem a büdösségtől bepárásodott, mégis messze szállt, elszállt. A sovány testem is a mennyországba lépett.

A sok szarral és léggyel nem is érintkezett.

Látod, így kell a testet Krisztushoz küldeni, a büdös testet a mi jó szagú Krisztusunkhoz.

Akkor is így történik minden.

Mikor akkor, kérdeztem.

Az utolsó napon, amikor visszajön Krisztus urunk, és átvisz minket is a mennyországba.

Ilyen hirtelen.

De mégis mennyire hirtelen.

Mint egy pislogás, annyira.

Hirtelen kerülünk a mennyországba, és huss, Krisztus mindent jó szagúvá változtat.

A mennyországban nem lesz szar, kérdeztem, ott biztos nem lesz, mondta.

Azért próbáljam siettetni a szarást, és végigálldogálta és -énekelte a véce előtt az egészet.

Az ötszakaszossal kezdte.

Van még hely ott, mely béfogad, A Jézus menyegzőre hívogat, Vár ott a hely, oh, jöjj, s ne vesztegelj.

Végigénekeltük, én a harmadik szakasznál kapcsolódtam be.

A véceajtót nyitva hagytam mindig, mert félős voltam, és csak hatéves. És sokáig is tartott, legalább félóráig.

Nannyó végig-végig énekelt.

A vándoros ének volt a kedvencünk. Vándor áll ajtód mögött, hívd be őt, ó, hívd, Nannyó is ezt szerette jobban.

Ezt másodszor énekeltük. Mert kimentünk másodszor is.

Bementem a vécébe, pihá, pihá, pihá, távozz tőlem, Sátán, én Krisztusé vagyok, és sírtam, másodszor ezért jöttem ki. Szarni nem kellett.

És Nannyó kint várt.

Hatéves koromig sírtam itt, utána sehol. Nannyó meghalt, Ágnisángyó leszoktatott.

Apó biztos elvállalt volna.

De mindent elrontottam a hatodik éjszaka. Mert késve indultam, és az egész befutott, a nadrágom tele lett gőzölgő szarral.

Az ablakon másztam ki, bent is kiszotyogtattam, az udvaron levetkőztem, és hemperegtem a vizes fűben.

Ez jutott eszembe legelőször, ez a hempergés, ettől biztos megtisztulok. Két nappal Nannyó halála előtt ezt játszottuk az utcában, ezt a hempergőset.

Hogy ki bírja legeslegtovább. Mert a fű ilyenkor vizes és hideg.

Első lettem.

Most is sokáig hemperegtem, de ragadós maradtam, és büdös, vizet húztam a kútról, semmit nem ért, ugyanolyan büdös voltam, mosakodtam tovább, nem volt kint szappan, az volt a baj. És nem lehetett annyit mászkálni az ablakon.

Befejeztem, és derékig hajoltam a kútba, tisztán láttam az arcomat.

Telehold volt.

Visszamásztam, és súroltam, amit értem, padlót, rongyszőnyeget, gyorsan dolgoztam, tele volt az ivóvizes vödör, azt használtam.

Egyre több lett a víz, a falakból jöhet, erre gondoltam, és megcsúsztam, csúsztam, még tovább, mi lesz a mi nyári konyhánkkal, ahol egy egész hétig olyan jól megvoltunk Apóval ketten, mi lesz Apóval, és töröltem a földet, padot, teknőt, ágyat, felboríthattam a vödröt, az lehetett a baj, töröltem a mosdótálat, asztalt, székeket, lábtörlőt, az egész nyári konyhát.

Nannyó temetése után költöztünk ide.

Apó nem kiáltott rám, felgyújtotta a lámpát, a vizes hajamat kibontotta, tíz ujjal, a zöldes szalagot az ágyra tette, az ölébe ültetett, és sírtunk.

Mikor fonták be a hajadat, kérdezte.

Még Nannyó, mondtam.

Másnap este kerültem Ágnisángyóhoz.

Hadiárvának mondtak, vagy árvának. Amikor apámra céloztak, és a könnyelműségére, hogy meghalt Oroszországban. Kicsi hadiárva.

Amikor Nannyóval templomba mentünk, csak árva voltam. És hol van anyám, de nem tőlem kérdezték, mindig Nannyótól. Kolozsváron van, mondta Nannyó.

Cseléd, kérdezték, hazajön, válaszolta.

Kicsi árva, mondták, és Nannyó a szoknyájába fogott.

De Ágnisángyó soha, ő három méterről nézett. Kicsi szemekkel. A szemét összeszorította, ez volt a szokása.

Hétéves születésnapomra hazajött anyám, hozott egy kék labdát Kolozsvárról, és velem maradt. Egy évig nyomorogtunk a nyári konyhában, utána férjhez mentünk egy vénlegényhez, cifra szekérrel és két fordulással.

A szekéren, a hozományos párnák és paplanok között utaztam, és mindent végiggondoltam. Hogy pontot tehessek a sok rossz végére.

Hat évig laktam Nannyóval és Apóval, inkább Nannyóval. Egy hétig Apóval. Egy évig Ágnisángyóval. Egy évig Anyámmal.

Férjhez menésünk előtti élet és férjhez menésünk utáni élet, így beszéltünk egymás között a nagy változásról. Én mindkettőt szerettem, a férjhez menés előttit kicsit jobban, azt, amikor egy évig csak ketten. Csak anyámmal. Megint olyan jó, mint Nannyóval, mondtam férjhez menés előtt.

Én jövőt szeretnék neked, mondta anyám.

A mostohaapámnál nem nyomorogtunk.

De anyám alig vánszorgott. Én kézen fogtam és húztam, a mostohaapám sokat viccelt, még a káromkodása is vicces volt, dobálta a kalapját a magasba, nesze neked kalap, Istennek szánta a kalapját, nesze kalap, ugye ez a bajod, feldobta ötvenszer, százszor, én a hasamat fogtam, de anyám keveset beszélt. Alig vánszorgott.

A két nővére faggatta. Miért vagy ilyen beteg tyúk. Fiatalasszony vagy. Ha egyszer férjhez mentél, mondták anyámnak. Hogyhogy mégis. Mint egy beteg tyúk.

Ó, dehogy, mondta anyám.

Most inkább egyedül, de mindig V-vel

Olyan tizenegy körül megyek ki minden este.

Ülök a vécén, Nannyóra és magamra gondolok, és énekelek, előbb az ötszakaszosat, Van még hely, mely béfogad, ilyenkor elváltozom a boldogságtól, de nem nevetek.

Maga az ének nevetés. Ez az ének, a Van még hely, mely béfogad.

Sok újságpapírom van, a Kollektív irodájából, tiszta és jó szagú.

Ha nappal lenne, mind elolvasnám.

Később megint kimegyek, Nannyóra gondolok és magamra, és már a vándorosat éneklem, Vándor áll ajtód előtt, elnyújtva, hívd be őt, ó, hívd, ilyen lassan.

Nem sírok, csak énekelek, és a sírásra gondolok.

Ritkán megyek bálba, moziba vagy sétálni. Mert V katona. Vele nappalozom és éjszakázom.

Itthon sok barátja van. És Balázs.

Ha valaki megírná V-nek, hogy én szórakozom, hogy én ünneplőben, vihogva, az utca közepén, belehalnék.

Még egy hónap, és jön, jön, drága szerelmem V, jön jön jön jön jön jön.

A barátnőim idén férjhez mentek, tiszta szerelemből.

A válluk egymáshoz nyomul, annyira beszélgetnek, mindenhol együtt, a templomban is, hazafelé is.

Te nem érted ezt.

Amikor hazajön V, akkor.

A Papszorossán át, a Nagyúton végig, és Rétfalában, a Dánén keresztül a Felfaluig, utána vissza az Alfaluba, és megint a Papszorossa. Későn, amikor a napnak vége, és anyámék is lefeküsznek.

Amikor a vécén a másodikon is túl vagyok, a vándoroson, akkor indulok el.

A lelkem megnagyobbodik, kicsit világítok is, és valamennyire áttetsző leszek.

Látszik az egész belsőm.

Ha meglátnak, meglátják V-t.

Persze ilyenkor már senki. Csak a Drágajóisten. Vigyázhatott volna apámra is Oroszországban.

De az Ő útjai kiszámíthatatlanok. A Sátán bezzeg könnyen lépked, pláne a sok férfi között, közéjük préselődik, és onnantól csak száguldozik, mintha zsíros tejen járna, mint Krisztus, mint Péter a vízen, olyan könnyen; beleköltözik a férfiszívekbe, és a halálba mozgatja őket, a sok szépet és jót, és a föld mélyére süllyeszti.

Nagyon erős.

Elmegyek a régi házunkhoz is minden éjszaka. Itt Nannyó csak az enyém volt, és én csak az övé.

A ház előtt álldogálok, és Nannyóra gondolnék, a szép fejére, a jó szagára.

Mégis Apóra gondolok. Hogy egyetlen hétig az övé voltam, és utána átadott a rokonoknak, ki visz el, ki visz haza. A rokonok körbeálltak és néztek, Ágnisángyó takarított, de nem énekelt, Ágnisángyó nem Nannyó, Apó betakart, lázas vagyok, azért, mondta.

Elég szépecske, mondták a rokonok, csak ők jöhettek be. Így is alig fértünk, a nyári konyha megtelt.

Szomszédok és gyermekek nyitogatták az ajtót, psszt, mondta Ágnisángyó.

Sok látogatónk volt, végül Ágnisángyó vitt el.

Csak erre gondolok. Minden éjszaka egy körül érek haza.

Hány óra van, kérdezi anyám, és hol voltál megint. És miért.

Nem tudom, mondom, vagy rávágom, a vécén voltam. Vagy Nannyónál, ezt is szoktam.

De legtöbbször hallgatok.

V mindig ugyanazt írja, én mindig ugyanazt válaszolom.

Azt írja, hogy szeret, hogy komoly szándékai vannak, azt írja, hogy szép vagyok, a legszebb, csak egy év, és jön. Ha én is így érzek, várjak rá.

Én azt írom, hogy így, én is pontosan így. És várom.

Minden levelét belevarrom a matracomba.

Holnap mozikaraván nyolctól, most az egyszer elmegyek. Mert igazi Karády-karaván, két film is egyszerre. Halálos tavasz, mint az enyém, amelyik semerre nem mozdul már két álló éve.

Egymás után két film, és végig a gyönyörű Karády Katalin. Drágajóistenem, egyvégtében suttogni fog, legalább három óráig, mert mindig szerelmes, ezért is lepik el mindig a mozikaravánt. Elkezdődik a vetítés, és minden arc szétfolyik. Mindenki megbolondul.

Még Gézabá is tudott róla, ne felejtsd el a Karády-karavánt, mondja este nyolckor, megint a libapiac közepén, de V, mondom neki, a nyavalyába V-vel, és Gézabá hadonászik és üvölt, hogy amíg két lábam van, és ilyen szép, csak menjek, az égvilágon mindenhová, Karády-karavánra és bálba és sétálni és táncolni, és táncoljak táncoljak táncoljak, Gézabá könnyen beszél, mert Gézabának nincs lába, Gézabá ebben a búbánatban dühöng és sírdogál már tizennyolc éve, és Gézabá nem választhat, neki nem kell. De nem mondom hangosan.

De Gézabá, mondom.

Késő, már nem áll be a szája, bezzeg tőle mindent elvettek, Isten a két lábát, mind a kettőt egyszerre, szépen kifejezte magát ezzel a háborúval.

Ki fejezte ki magát szépen, kérdezem, de nem válaszol, gyorsan odaadom a két szelet sütőtököt, a tenyere közepébe teszem, kire gondol, kérdezem, de Gézabának vége, látszik a szemén.

Mert odalett a két lába, bakancsostul, hogy a nyavalya verje ki, a nyavalya verje ki mindenestől ezt az egész életet.

Nem élet ez.

Elszaladok, ismerem jól Gézabát, ha rájön, napokig káromkodik, nem is csodálkozom, a feje bezöldül, orrából-szájából csorog az epe, a fájdalmat mindig rám ömleszti. Róza, és fuldoklik, Róza, Róza, nyögi, segíts, hogy segíthetnék, a végén itt hal meg a lábam előtt.

És csak ketten leszünk ébren az egész faluban.

A káromkodása kilyukasztja az utcát, besötétedik az egész falu.

Ilyenkor félek Gézabától.

A büdös kurvája, a férfiak csak ezt ismételgetik, csöpög a nyáluk, és sóhajtoznak.

Mert nincs mellettük Karády Katalin. Külön is ülnek, mint a templomban.

Egész nap V-re gondoltam, és kicsit Gézabára.

Mi lesz velem és V-vel. És Gézabával.

Találkozom Balázzsal, pont a bejáratnál. Mióta ismerem V szándékait, már nem kerülöm. Biztos tudja. Ha nekem volna kisebb testvérem, mondjuk húgom, én mindent elmondanék, amit a matracomba varrok, és amit csak gondolok, mindent-mindent.

Hogy rég nem látott, bálban, utcán, sehol, mondja Balázs.

Hogy nem változtam.

Hogy lehetnék kicsit kedvesebb.

És felém terpeszkedik, akkora tenyere van, mint Gézabának, mint egy erdő, és olyan nehéz is, a tenyerével betemet, ha rád fújja a szél.

Jaj Balázs, mondom, én nem téged, én mindig csak V-t, mindig, ne gyere a tenyereddel a karoddal a kezeddel, én messze akarok a gomblyukadtól a hangodtól a nadrágodtól a színedtől, maradj távol, Balázs, milyen színtől, kérdezi, milyen kurva színről beszélsz, és milyen V-ről, jól tudod, Balázs, képzeld el, hogy nem tudom.

Balázs kivégzi a mellemet.

Kivégzi a csípőmet. Magához szorít, a jobb térdével hátulról átölel. Nincs moccanásom. A barátai röhécselnek körülöttünk, de türelmetlenek. Ki tudja, mikor jön még Karády Katalin.

Kettészakadok, engedj el, Balázs. V-t egyáltalán nem emlegetem.

És elenged. De hirtelen, hogy a sárba hasalok.

Körülöttem bakancsok és jobbra a körhinta. Az is a mozikaravánhoz tartozik.

Balázs letapossa a szalagomat, bele a sárba. A bakancsok távolodnak, már csak Balázs, ugyanolyan közel. Egyik lába az államnál, másik a szalagon.

A Nannyóé volt.

Két barátnőm szalad, felhúznak és törölgetnek, vizsgálják az arcomat, vizes zsebkendő, a ruhámat. Nem tépte le teljesen. Nem ment tönkre.

Anyám nem kérdezősködik, most az egyszer, előveszi a nagy teknőt, vizet forral, és kiküldi mostohaapámat.

A víz pont jó, nem forró, nem hideg.