A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Max Monroe: Accidental Attachment, 2023

Fordította
VARGA CSABA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Vonzó ajánlat (Winslow fivérek 1.), 2022

Szexi alku (Winslow fivérek 2.), 2022

Izgató titok (Winslow fivérek 3.), 2023

Őrjítő vágy (Winslow fivérek 4.), 2023

Mr. Brooks (Nagypályások 1.), 2023

Mr. Kelly (Nagypályások 2.), 2024

Mr. Lancaster (Nagypályások 3.), 2024

Accidental Attachment

Published by Max Monroe LLC © 2023, Max Monroe

All rights reserved.

Hungarian translation © Varga Csaba, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Moldova Júlia

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-41-0

A szerzők megjegyzése

A Véletlen vallomás egy önmagában is olvasható, teljes, romantikus, de ugyanakkor nagyon vicces regény. A történet, amit elmesél, olyan régi, mint maga az idő. Ebben a kalandban azonban nem egy Szörnyeteg rabja leszel a kastélyban egy álomszerű könyvtárral, hanem egy olyan mese tárul fel előtted, amelyikben véletlenül nem a megfelelő fájlt (vagy üzenetet) küldted el valakinek. A címzett ráadásul nem más, mint az az illető, akibe fülig belezúgtál, és a mellékelt fájl egy romantikus regény, amit te amúgy a kettőtökről írtál.

NAGYON FONTOS FIGYELMEZTETÉS: nem csupán kedvelni fogod Chase és Brooke történetét, de garantálhatjuk neked, hogy miután elolvastad ezt a vicces, imádnivaló, ezerarcú könyvet, tiszta szívből rajongani fogsz értük.

NAGYON FONTOS VICCES TÉNY: a mai napig ez az egyik leghosszabb könyvünk! A megírása közben elképesztően jól szórakoztunk. Komolyan, varázserővel hatott ránk. Éppen erre volt szükségünk. Amúgy azt gondoljuk, talán neked is pontosan ilyesmi kell.

Ezen felül a könyv humoros és függőséget okozó tartalma miatt felhívjuk a figyelmedet a következőkre: ne olvasd ezt a regényt közterületen, az ágyban, a szendergő házastársad és/vagy kedvenc háziállatod és/vagy gyereked mellett. Ne olvasd randevún, az esküvőd napján, a gyereked születése közben, ne olvasd, amikor eszel és/vagy iszol, és munka közben sem. Ne olvasd fel a főnöködnek és/vagy akkor, amikor valamilyen géppel dolgozol. Ezen felül, ha esetleg az életkorod/terhesség/gyermekszülés/stb. miatt hólyagproblémáktól szenvedsz, azt javasoljuk, hogy a történet olvasása közben használj megfelelő egészségügyi terméket és/vagy eleve ülj rá a WC-re. Meglehetősen hosszúnak tűnhet az olvasásra nem alkalmas helyek felsorolása, ám leszögezhetjük, ha megfelelő körülmények között merülsz el a könyvben, nagyszerű élményben lesz részed.

Jó olvasást!

Szeretettel,

Max & Monroe

Ajánlás

Ajánljuk ezt a könyvet mindenkinek, aki már olyan nagyon belezúgott valakibe, hogy emiatt ostobaságot csinált.

Ezen felül ajánljuk Henry Cavill jobb heregolyójának is. Egyesek szerint az a legjobb heréje, és az a helyzet, hogy ezzel egyet is értünk.

Bevezetés

Április 8., vasárnap

Brooke

Ezt a hetet egy sorozatgyilkos társaságában töltöttem, átéltem az autópályán egy tömeges karambolt, és eljött a könyvem leadásának napja is.

A fenti eseményeket általában nem szokták egy kalap alá venni, ám az az igazság, hogy mindegyikben számos hasonló szörnyűség rejtőzik.

Vérontás. Könnyek. Könyörgés, hogy érjen végre véget a szenvedésem.

Belátom, hogy egy regény leadási határidejével kapcsolatban mindez talán egy picit túl drámainak tűnhet, csakhogy én éppen a határidők poklában szenvedek, és emiatt nem kérek elnézést a panaszkodásomért. Író vagyok. Regényíró. Kötelességem portrét festeni a szavaimmal. Az olvasót úgy hálózom be a leírásaimmal, hogy többé ne tudjon elmenekülni.

Ez a munkám, és általában élvezem, amit csinálok. A múltban elismertek és ki is tüntettek érte. Felkerültem a New York Times, az USA Today és a Wall Street Journal sikerlistájára, szerepeltem az Amazonhoz és az iBookshoz hasonló internetes áruházak legnépszerűbb szerzői között, ráadásul két évvel ezelőtt az Amerikai Írók Szervezetétől elnyertem az Év szerzője díjat.

Az Egyesült Államok egyik legnagyobb könyvkiadójánál – a Longstrand Kiadónál – három könyvem is bekerült az elmúlt évtized legsikeresebb kötetei közé, ezen felül ma már a közönség is ismeri valamennyire a nevem, mert nemsokára képernyőre kerül az első Netflix-sorozatom.

Nagyjából ennyit tudhatsz meg rólam, ha rám keresel a Google-ön. A Wikipédián a rólam szóló oldal gyakorlatilag csak arról áradozik, hogy „mindenki láthatja, milyen nagyszerű író ez a Brooke Baker”. Mindezekből azonban nem derül ki a felszín alatti lényeg.

Valójában semmirekellő és tehetségtelen bénaság vagyok. Simán megtörténhet, hogy a könyv, amit mindjárt leadok az új szerkesztőmnek a Longstrandnél, hamarosan a legnagyobb New York-i szeméttelepen találja magát. Az önmagamra zúdított sértéseim magyarázataként elmondhatom, az írókra nagy általánosságban az a jellemző, hogy öniróniával viszonyulnak magukhoz, függetlenül attól, mennyire sikeresek a műveik. Biztosra veszem, hogy ez szerepel a munkaköri leírásukban.

Ez a könyv azonban tényleg szar.

Ingerülten kifújom a levegőt, hátrébb húzódom a billentyűzetemtől és felállok. Csakhogy közben megbotlom a lábamnál összegömbölyödött cuki kutyámban, Benjiben. A váratlan mozdulattól majdnem hasra esek.

– A picsába, Benji! – mormogom, miközben csúnyán beütöm a lábam a kis asztalba, megpördülök magam körül, és az esésemnek csak az vet véget, hogy a derekam a heverő peremének csapódik. Közben a CD-n Dolly Parton hangosan egy Jolene nevű nőről énekel.

Drámaian lecsúszok a földre, és lassan kifújom a levegőt, mialatt a fenekem finoman padlót fog. Közben a szemüvegem lejjebb szánkázik az orrnyergemen, így odakapok, hogy megigazítsam.

Benji felkel és aggódva félrehajtja a fejét. A fülét hegyezi, aggódó képet vág, ám mivel ebben a pillanatban egy Batman-jelmez van rajta, igen nehéz lenne a cukiságán kívül másra figyelni.

Üzenet önmagamnak: Benjire nem lehet megharagudni, ha Batman-jelmezt visel, még akkor sem, ha miatta egy akkorát taknyolok a lakásomban, mintha én lennék a Jackass: A vadbarmok támadása című filmben az egyik kaszkadőrnő.

Talán elfogult vagyok, de szerintem az én szőrös cimborám egy igazi szuperhős, és mindig gondoskodom arról, hogy ennek megfelelő legyen az öltözéke. A ruhatára majdnem akkora, mint az enyém, és megtaláljuk benne az összes szuperhős szerelését kezdve a DC karaktereitől egészen a Marvel alakjaiig, mivel ebben a háztartásban nem kivételezünk. Úgy rajongunk a szuperhősökért, hogy senkit sem diszkriminálunk. Batmant ugyanúgy elfogadjuk, mint Thort.

– Na jó, Batman Benji – mondom, és belenézek a kutya hatalmas, fürkésző, barna szemébe. – Ugorjuk át ezt a kis közjátékot, mivel, először is, te szinte már elviselhetetlenül aranyos vagy. Másodsorban meg már olyan sokszor megmentetted az életem, hogy ez a kis baleset nem is számít.

Oldalra hajtja a fejét, én feltápászkodok és odalépek hozzá, mert nem tudom visszafogni magam, és jól meg akarom dögönyözni az én kutyába rejtett szuperhősömet.

Amúgy Benji mindig a lábam előtt fekszik, amikor írok, mindig. Így nem lett volna szabad meglepődnöm, és nem is merülhetett volna fel annak a lehetősége, hogy betörjem a fejem.

– Sajnálom, haver – kérek elnézést, és megvakargatom a füle tövét. – Ma este nem vagyok önmagam, ezt te is tudod. Súlyos érzelmi zavart okoz bennem a tény, hogy olyan szarul írok. Tiszta szerencse, hogy a Netflix megvette tőlünk az Árnyfivéreket. Ha nem így lenne, aggódnom kellene a kutyakajád miatt.

Elindulok a konyhába, hogy egy pohár bort töltsek magamnak, amikor elindul a CD-lejátszón a következő dal. A Living on Memories of you, „az emlékeid éltetnek”. Miközben Dolly arról énekel, hogy sem nappal, sem éjszaka nem kap elég napfényt, eszembe jut, hogy számomra miért Dolly Parton jelenti az életet.

Mulatságos (egyáltalán nem az) egészségügyi állapotomnak, a vasovagalis syncopének köszönhetően egyfolytában csak egyetlen szorongásos összeomlás választ el attól, hogy elájuljak. Jobb, ha tőlem tudod, ha valaki ilyenfajta légüres térben létezik, az könnyen cinikussá válik.

Ugyanakkor eldöntöttem magamban, hogy Dolly zenéje mindenre választ ad.

Nem vagyok megszállott vagy ilyesmi, de nálam az az egyik fő szabály, hogy Dolly CD-jei elsőbbséget élveznek minden más zene fölött. Megjelenik egy új dal, ami nagyon tetszik Benjinek? Szuper. Ám amikor lemegy a nap, előkerül a bor, és érződik a hatása, Dolly is visszatér. Egy CD elképesztően olcsó összehasonlítva a többi terápiával.

Na igen, olyan harmincegy éves nő vagyok, aki még mindig CD-ket vásárol. A számokat egy a kilencvenes évekre emlékeztető, hordozható CD-s magnóval játszom le, amit évekkel ezelőtt egy használtcikk-kereskedésben vettem. Tényleg ennyire csípem a retrót. Ha úgy tetszik, én vagyok a Time Life könyv- és lemezkiadó ideális vásárlója.

Kinyitom a bárszekrényt és kihalászom a burgundit, amit tegnap vettem. Nem kell sok idő ahhoz, hogy tele legyen a poharam, és megihassam az első – nagyon is szükséges – korty bort.

Benji körme halkan kopog a padlón, ahogy besétál a konyhába, helyet keres magának a konyhasziget mellett és lefekszik. Közben persze látom, hogy folyamatosan szemmel tart.

Éppen ez a dolga. Benji az én személyi segítőkutyám.

A vasovagalis syncope egy olyan neurológiai betegség, ami miatt leeshet a vérnyomásom vagy a pulzusszámom, vagy éppen mind a kettő egyszerre, ami azzal járhat, hogy rövid időre – de annál kellemetlenebb módon – eszméletemet veszítem. Ez megtörténhet velem, miközben ülök vagy állok, sétálok, beszélek, vagyis nagyjából bármilyen helyzetben. Hosszú éveken át csak magamra számíthattam, ha arról volt szó, hogy a jeleket és a tüneteket felismerve tegyek valamit a lehetséges katasztrófák megelőzése érdekében. Erőfeszítéseim nem jártak sikerrel.

Ekkor lépett színre Benji.

Négylábú barátom öt évvel ezelőtt, nagyjából egy esztendővel azután bukkant fel a világomban, hogy elváltam Jamie-től, és megváltoztatta az életem.

A kutyám, ez a szuperhős, jóval előbb felfigyel nálam arra, ha leesik a vérnyomásom vagy a pulzusszámom. Gondoskodik arról, hogy még az előtt csináljunk valamit, mielőtt lefejelném a parkettát. Szó szerint többször megmentette az életem, és most, közel fél évtizednyi együtt töltött idő után Benji a legjobb barátom.

Kissé szánalmas, hogy az életem legfontosabb pasijának mancsa van, és erősen hajlik a nyálcsorgatásra, ha megérzi a hús illatát, de esküszöm, nem találkoztam még emberrel, aki túlszárnyalhatná. Nagyszerű hallgatóság, nyugodt, higgadt és menő, ráadásul, ahogy azt ma este az új Batman-jelmeze egyértelművé tette, szuperül néz ki műbőr szerelésben.

Már nem emlékszem arra, mikor vagy miért kezdtem el szuperhősök jelmezébe bújtatni, egyszerűen csak ez történt, és mára már eljutottunk arra a pontra, hogy helytelennek tűnik, ha Benji nem Vasember vagy Superman alakjában vigyáz rám, vagy nem ölti magára valamelyik másik híres szuperpasi jellegzetes ruháját.

– Az a helyzet, Benji, hogy szinte már kihívó vagy ebben a cuccban. Valószínűleg jó, hogy itthon próbáltuk fel, mielőtt kimentünk volna az utcára. Nem szeretném ugyanis, hogy zaklassanak. – Felmordul, mire védekezően felemelem a kezem. – Esküszöm, nem viselkedek majd elviselhetetlen anyósként, ha megtalálod a megfelelő lelki társadat, viszont fontosnak tartom, hogy a hölgyike legalább valamennyire tudjon viselkedni. Legyen kedves, megértő, és éjfél után ne ugasson, ilyesmire gondoltam.

Halk vakkanás – ez a hangerő nem mérgesíti fel a szomszédokat –, mire elmosolyodok.

– Tudom, nekem sem megy a pasizás. Végül azonban csak megtaláljuk a sírig tartó boldogságot… ebben biztos vagyok.

Igazából egyáltalán nem vagyok biztos benne, de azt hallottam, ki kell mondani, ha azt szeretnéd, hogy valóra váljon. A TikTokon az ilyesmit manifesztációnak, bevonzásnak vagy mi a csudának hívják.

Az igazat megvallva, egészen pontosan semmivel sem jutottam előbbre a szerelmi életemben. Biztosra veszem, egy kezemen meg tudnám számolni, hányszor randiztam azóta, hogy hat évvel ezelőtt elváltam gyerekkorom nagy szerelmétől.

Jamie és én huszonhárom évesen keltünk egybe, rögtön azután, hogy lediplomáztunk a Middle Ohio Egyetemen. Két nem túl jó évet töltöttünk azzal, hogy a másikat kritizálva megváltoztassuk egymást. Bárcsak azt mondhatnám, hogy végül egy megrázó esemény miatt mentünk szét, de néha a legnagyobb változások oka éppen az egyhangú, változások nélküli élet.

Ohióban éltünk egy kisvárosban, ugyanaz volt a munkánk, és napról napra ugyanazokkal az emberekkel találkoztunk. A volt férjemet mindez elégedettséggel töltötte el. Sajnálatos módon azonban minél tovább ültem a középiskolai nevelési tanácsadó íróasztala mögött, annál inkább úgy éreztem, hogy előbb vagy utóbb kiszaladok a világból.

Jamie amúgy rendes srác, jó szándékú, de a jó szándék nem minden esetben vezet megfelelő eredményre. Végül mindez haragot váltott ki belőle és belőlem, így a férjem érzelmi okok miatt lépett ki a házasságból. Nincsen konkrét bizonyítékom rá, hogy megcsalt volna, de őszintén megmondom, nem vettem volna túlságosan rossz néven tőle, ha ezt teszi. Mi ketten nagyjából annyira hasonlítottunk egy szerelmespárra, mint amennyire az elhasznált, régi sportzoknik hasonlítanak a méregdrága ruhakölteményekre.

Tökéletes példát jelentettünk arra, hogy nem ez a sors akarata.

Iszom még egy kortyot a borból, és Benjire pillantok.

– Egyszerűen csak tovább kell próbálkoznunk, ez minden. Egy nap majd megtaláljuk a lelki társunkat.

Benji megint vakkant egy aprót, és oldalra fordítja a fejét. Felsóhajtok.

– Ne csináld már! Csak azért, mert az időm kilencvenkilenc százalékát pizsamában töltöm itt, ebben a lakásban, veled meg a regényem szereplőivel a fejemben, ez még távolról sem jelenti azt, hogy nem próbálkozom.

A mancsára hajtja a fejét és – esküszöm – a szemét forgatva néz rám.

– Hé! Ne törj pálcát fölöttem! Te is tudod, milyen nehéz nekem a feltárulkozás. Annyi minden történik velem, érted? Valamennyire híres lettem, ami önmagában is vicces, de akkor is ez a helyzet. Erősen rövidlátó vagyok és nem megyek sokra a kontaktlencsével sem. – Csípőre teszem a kezem. – Ráadásul itt van nekem ez a kukkoló kutya, aki egyfolytában mellettem állva gondoskodik arról, hogy ne ájuljak el, és tudod, ne dobjam fel a talpam. A kötetlen munkaidejű és az olimpiai tornászok rugalmasságával vetekedő, szuperfitt Instagram-modellekhez képest én elég nehéz eset vagyok.

Ahogy visszamászom az irodai székembe, leginkább egy pókmajom és egy ráncos, idős hölgy bonyolult keverékére hasonlítok. Lehúzom a vastag, kötött takarót a heverőmről és betakarom vele a lábam. Az egérrel csak párat kell kattintanom ahhoz, hogy ismét kinyissam a kéziratom. Újra beleolvasok, miközben Dolly halkan énekel a háttérben.

A szavakat elmormolva olvasom át Az örökkévalóság kertjének végső változatát. A fejemben hallom a szavakat, és úgy látom őket, mintha a szemüvegem dimenziókapu lenne a filmek világába.

Csakhogy a kert olyan, mint egy virág életének a múlása – örökké tartó, ám ugyanakkor hiábavaló. Azért vagyunk itt, hogy jól érezzük magunkat, és nem azért, hogy sokáig maradjunk, meg ilyesmi.

Fabian lassan, bizonytalanul kifújja a levegőt, mert elemészti, ahogy felismeri a végzetét.

Az élet végül is megy a maga útján.

– Ha kardot rántottam volna, amikor Swanson erre kért, akkor talán nem itt lennék és nem véreznék el a fűben.

Iszonyat nehezedik a nyakszirtemre, és fájdalom hasít a szemembe. Egyszerűen nem tudom elhinni, hogy Chase Dawson, vagyis a vadonatúj, kibaszottul vonzó szerkesztőm először ezt a rakás szart fogja elolvasni tőlem!

Ez nem tűnik igazságosnak és nem tűnik valóságosnak sem. Ez a regény pocsék – ha őszinte vagyok, akkor még csak nem is következetes –, és cseppet sem hasonlít a nagy sikerű első trilógiámra, az Árnyfivérekre. Az a három könyv szellemes volt, lényegre törő és jól megírt.

Ez… ez viszont pont olyan, mintha Benji pottyantotta volna el a járdán, hogy én szedjem össze.

Chase Dawson azt fogja gondolni, hogy valaki mással írattam meg az első sorozatot. Vagy azt, vagy ezt itt. Esetleg azt hiszi, hogy a korábbi könyveim megjelenése és az új kézirat beküldése között rendkívül súlyos agysérülést szenvedtem el.

Ó, istenem!

Az örökkévalóság kertje soha nem hozott tűzbe.

Ezt úgy mondom, hogy a szöveg végére már odaírtam a „vége” szót, és ezt a nyers kéziratot az elmúlt hónapban már olyan sokszor átdolgoztam, hogy eljutottam arra a pontra, amikor egyből elfog a rosszullét, ha csak rápillantok.

Nem túl jó előjel azzal a könyvvel kapcsolatban, amelyiknek a Netflixen megfilmesített sorozatom után a következő nagy dobásomnak kellene lennie.

Elképzelem, ahogy az olvasóim kitörlik a feneküket Az örökkévalóság kertjének oldalaival, vagy ahogy hideg éjszakákon ezzel gyújtanak tüzet. Ez éppen elég ahhoz, hogy eltöprengjek, vajon a Longstrand simán ejt-e engem, miután a kiadónál elolvasták ezt a gőzölgő szarkupacot.

A helyzet azonban az, hogy amúgy egész jól tudok írni. Pontosan tudom, hogy az agyam még mindig működik, ugyanis bármikor, amikor lebénultam Az örökkévalóság kertje miatt, lazán át tudtam lépni egy másik projektbe, ha úgy tetszik, egy egészen másfajta kézirattal foglalkoztam. Az a művem azonban semmilyen körülmények között nem láthatja meg a napvilágot.

Egy hirtelen szeszélynek engedve lekicsinyítem Az örökkévalóság kertjének ablakát, és átnézem a mostanában megnyitott dokumentumaimat. A mai világban játszódó Véletlen vallomás River Rollins tévés műsorvezetőnőről és a producerről, Clive Wattsról szól. A fájl nincs messze a lista tetejétől, és így egy pillanat alatt ki tudom nyitni.

A mellem önkéntelenül a trikómnak feszül, felgyorsul a légzésem. Clive és River együtt… izgalmas. Történetük a magával ragadó szenvedély és a pusztító érzelmi viharok hullámvasútja. Csakhogy az olvasóim nem ehhez vannak szokva és az ihlet… nos, meglehetősen személyes indíttatású.

Lejjebb megyek a Bevezetőben, és olvasni kezdek:

Az erős ujjak egy lassú mozdulattal emelik meg a ceruzaszoknyám alját, elindulnak felfelé a combomon, ettől hátrahanyatlik a fejem. A stúdió asztala hatalmas és széles – ez kapóra jön, ha megkésve ülök le a helyemre, és az élő adás kezdete előtt el kell dugnom a papucsom –, most Clive bújik el mögötte. Forró lélegzetétől lángra lobban a csipkebugyim alatt az érzékeny bőr.

Ma nagyon merész vagyok. Vakmerő, bátor… sőt buja – egy pillanatot sem várhatok, mert érezni akarom Clive száját a tűzforró bőrömön, és nem számít, hogy mindjárt kezdődik az élő adás.

A pasi nem siet, a nyelvével végigsimít a bugyim szegélye mentén. A szája meleg, izgató, és a gerincemen végighullámzik a gyönyör. Megmozdul a csípőm, két erős kéz ragadja meg a combom és széttárja a lábam, amennyire csak lehet.

Körülöttem minden munkatárs sietve a helyére megy. Bekapcsolják a kamerákat. A mennyezetről reflektorok világítanak le rám. A súgógép mögé is beáll valaki.

Clive nem áll le, és rajtam kívül senki sincs tisztában azzal, hogy itt lapul az asztalom mögött. Már a puszta gondolattól is megátalkodott, mocskos, őrült ribancnak érzem magam. Ez annyira izgató, hogy nem kell odanyúlnom, így is érzem, mennyire benedvesedtem. Megmarkolom az asztal szegélyét, a számból majdnem előtör egy nyögés, mert megérzem, hogy Clive oldalra húzta a bugyim.

Látni ugyan nem látom, de istenem, nagyon is érzem!

A szája pont ott van, ott érint meg, ahol sajgok és lüktetek. A szívem mintha a két combom között dobogna, és az egyenletes bumm-bumm-bumm miatt a magassarkú cipőmben összeszorul a lábujjam.

– Csendet a stúdióban! – hallatszik a fülemben, amikor Clive szája rám tapad, és a gyönyör olyan erővel árad emiatt szét a véremben, hogy kis híján kifordul tőle a szemem.

– Adás indul három, kettő, egy…

Persze, tudom, hogy River csupán egy ugyanolyan valóságosnak tűnő álmot él át, mint amilyenben egy-két alkalommal nekem is részem volt az új szerkesztőm, Chase Dawson miatt. Persze, szó sincs arról, hogy miközben elindul az élő adás, valaki a puncimat nyaldosná, a tenyerem mégis nyirkosnak tűnik, és a felső ajkam fölött kellemetlenül felgyűlik az izzadság. Szinte már túl sok a másodlagos szégyenérzet. Őszintén megmondom, ha zsíros és mocskos póló lenne rajtam, akkor pont úgy néznék kis, mint Michael Bay egyik filmjének valamelyik főszereplője. Sétálnom kellene. Inni egy pohár töményet, elszívni egy jointot, bármit. Persze valószínűleg nem kellene az utóbbi két lehetőséggel próbálkoznom, mert amikor legutóbb ittam egy rövidet, azonnal elhánytam magam, és mivel soha az életben nem füveztem, így biztos lehetek benne, hogy a drog hatására kizuhannék az erkélyem korlátja fölött. Valamit azonban mindenképpen csinálnom kell, hogy eljöhessek a számítógépem mellől, és némiképpen csökkenjen a kéziratom iránt érzett zabolátlan undorom, meg a kedves – és számomra túlságosan is vonzó – szerkesztőm iránt érzett vágyam.

Ingerülten ismét felállok, de Benjinek most sikerül félrehúzódnia az utamból. Felkapom a borospoharam, és kizárólag azért iszom ki a tartalmát, hogy legyen a kezemben egy üres edény, amit újra megtölthetek.

Lehet, hogy nem tartozom azok közé a nők közé, akik vasárnap este anélkül tudnak töményet inni, hogy eljátszanák Az ördögűző című filmet, de édes istenem, egy üveg borral azért csak megbirkózom!

Vakmerően iszom egy nagy kortyot az üvegből, ismét megtöltöm a poharam, mély lélegzetet veszek, próbálok megnyugodni, mielőtt belezuhannék az őrület szakadékába.

Annyira nem is nagy ügy, igaz?

Úgy értem, kicsit tényleg belezúgtam a szerkesztőmbe, de ez teljesen egészséges… azt hiszem. Ahelyett, hogy belekeverednék egy zaklatási ügybe, az érzelmeimet inkább beleöntöttem a szövegbe, és bónuszként gyakorolhattam a regényírást is.

Bár a Véletlen vallomás nem abba a műfajba tartozik, amiben eddig tevékenykedtem, mégiscsak megmozgatom vele a kreativitásom érzékeny izmait. Fejlődöm. Csiszolódom. Új dimenziókat lehelek a prózámba.

Igaz? Igen!

Ránézek az órára, látom, hogy mindjárt itt az éjfél. Ez azt jelenti, hogy negyven percen belül mindenképpen le kell adnom Az örökkévalóság kertjét.

Hűha, Brooke, ezt most tényleg nagyon elhúztad az utolsó pillanatig…

Kifújom a levegőt, ezzel félresöprök néhány elszabadult barna tincset az arcom elől. Gyorsan megigazítom a fejem tetején a laza kontyot, ám közben a tekintetem egy pillanatra sem veszem le a számítógépem képernyőjéről.

Nincs mese, el kell küldenem. Nincs több időm.

Benjire pillantok. A kutyus félig alszik a lábam előtt fekve.

– Elég a totojázásból, ideje megtennem, igaz? – kérdezem, mire ő bágyadtan a szemembe néz. – Elolvashatnám akár még ezerszer is Az örökkévalóság kertjét, attól semmi sem változna meg, Benji. Arról nem is beszélve, hogy nem maradt rá időm.

Jól megnézi az arcom, de végül a lábára hajtja a fejét, és ismét elnehezedik a szemhéja. Azt hiszem, a maga módján azt akarja mondani, hogy: Nézze, hölgyem, a maga feladata az írás, én meg kezelem a vasovagalis syncopéját. Ebben a konkrét helyzetben viszont nem segíthetek.

Leveszem a szemüvegem, megdörzsölöm az arcom, és gyorsan iszom még egy kortyot, mielőtt a szemüvegem visszakerülne a helyére, hogy újra a képernyőre összpontosíthassak.

Essünk túl rajta!

Megújult elszántsággal azzal próbálok meg véget vetni a szenvedésnek, hogy elküldöm Az örökkévalóság kertjének a kéziratát. Visszafordulok a számítógépemhez, és kétségbeesetten rákattintok Clive és River történetére, hogy lekicsinyítsem az ablakot. Még nem zárom be a fájlt – mert… izé… az az érzésem, ha iszom még egy keveset a boromból, akkor elalvás előtt további „olvasásra” lesz szükségem ahhoz, hogy megnyugodjak.

Gyorsan kattintgatva megnyitom az e-mailemet és a legutóbb megnyitott dokumentumaim mappáját, elindítok egy egyszerű keresést és kilistázom a fájljaimat, amelyeknek a neve az ED rövidítéssel (Ezen dolgozok) kezdődik, és ott van a nevükben az adott kézirat címe meg a dátuma. Nem hagyok magamnak időt arra, hogy átgondoljam a következő lépésem. Mellékletként csatolom Az örökkévalóság kertjét az üzenethez, és a címzetthez beírom a szerkesztőm, Chase Dawson nevét.

Kattintás és kattintás. Elküldve.

Tessék. Kész van.

Többé már nem kell rágódnom. Az örökkévalóság kertje hivatalosan is ott van Chase Dawson postaládájában, és nekem többé nem is kell gondolnom rá. Vagyis egészen addig nem kell vele foglalkoznom, míg április 26-án találkozom a szerkesztőmmel, ahogy megbeszéltük.

Ezek csak apróságok.

Azt hiszem, addig is át fogom aludni a következő tizennégy napot. Talán időnként felébredek, hogy megegyem a rendelt kaját, még több bort igyak és átmenetileg elfelejtkezzek arról a tényről, hogy esetleg összeomlik az írói karrierem. Megtörténhet, hogy a vonzó szerkesztőm közli velem, hogy szarul írok és a Longstrand Kiadó többé nem jelenteti meg a munkáim.

Semmi szükség arra, hogy máris április 26. legyen.

1. fejezet

Április 26., szerda

Brooke

Túl korán eljött április 26.

Most itt ülök a szerkesztőm irodájának várójában egy elegáns, krémszínű plüssfotelben, és a térdem remeg az idegességtől. Ez az energia azzal fenyeget, hogy kilő a világűrbe, és ehhez még Jeff Bezos péniszrakétájára sem lenne szükségem.

A hátam mögé csúsztatott kézitáskám kellemetlenül nyomja a gerincem, és ez tökéletesen visszaadja azt, milyen nagy félelemmel tölt el, hogy újra találkozni fogok Chase Dawsonnal. Nem mindennap fordul elő, hogy a puncim simogatása közben egy bizonyos valaki rendkívül vonzó arcát képzelem magam elé, csak hogy el tudjak aludni, majd másnap pont őhozzá mehetek egy szakmai megbeszélésre.

Az ilyesmi egyáltalán nem gyakori.

Úgy birkózom a kiállhatatlan táskával, mintha az egy mocsári aligátor lenne, mire Benji csodálkozva felemeli a fejét a szőnyegről. Nem nehéz kitalálni, mit gondol: – Hölgyem, maga pszichopata.

Hogy megnyugtassam az őrjöngő szívem, háromszor mélyen beszívom és kifújom a levegőt. Ezután végre sikerült a táskámat letenni a fotelből a padlóra. Benji halk mordulással ismét lehajtja a fejét.

Tudom, Benj. Én is dühös vagyok magamra.

Váratlanul Chase fordul be a sarkon – vagyis nem is annyira váratlanul, ám én idegileg a legmagasabb szintű harckészültségben vagyok –, amitől annyira megijedek, hogy a fotel majdnem hátrazuhan. Esküszöm, jól látom, ahogy Benji a padlón a szemét forgatja, ám arra már nem veszi magának a fáradságot, hogy felemelje a fejét. Feltételezésem szerint takarékoskodik az energiájával, felkészülve arra, hogy beszélgetni kezdek az imádottammal, mert akkor az én kiskutyámnak nagyon oda kell figyelnie arra, nehogy elájuljak.

Vagy arra, hogy kecsesen essek össze, elkerülve így az agyrázkódást és a varratokat.

Chase először észre sem vesz, és valószínűleg így a legjobb.

Megpróbálom arra emlékeztetni magam, hogy egy úrihölgynek nem guvad a szeme, és nem csöpög a nyál a szájából.

– Jó reggelt! – köszönti Chase vidáman az asszisztensét, aki három méterre előttem az íróasztalánál ül. Elveszi az üzeneteit a csaj kinyújtott kezéből, és közben úgy ragyog a mosolya, hogy attól megfájdul a mellem.

– Jó reggelt, Mr. Dawson! – válaszolja lazán az asszisztens.

Istenem, milyen gyönyörű emberi lény ez a pasi! A kiugró pofacsont, a határozott áll és a tökéletes arcbőr csupán a jéghegy csúcsa. Chase annyira vonzó, mint Clark Kent. Magas, de nem túlságosan, és pont annyira kisportolt, hogy látni lehessen elegáns, frissen vasalt inge alatt a duzzadó izmokat. Tökéletesre fejlesztette a kiegyensúlyozott testápolás algoritmusát is. Ápolt, de cseppet sem nőies, Chase Dawson simán lehetne egy emberi alakot öltött, csábítóan ínycsiklandó ínyencfalat is.

Sarkon fordul, és ragyogó mosolya ekkor már szerény személyemre összpontosul.

Édes jó istenem!

– Brooke! – mondja mély, zümmögő hangon, odasiet hozzánk és letérdel, hogy megvakargassa Benji füle tövét. A cuki kutyusom nagyot nyög, mert iszonyúan élvezi. Milyen jó lenne, ha én is ismerhetném ezt az érzést!

– Örülök, hogy itt vagytok mind a ketten, ne haragudj, hogy megvárattalak – folytatja Chase, és közben egyfolytában mosolyog, nem törődve azzal, hogy ez mennyire veszélyes az egészségemre. – Kissé elhúzódott a reggeli értekezlet. A kollégák valószínűleg nem kapták meg az üzenetemet a mai találkozóimról.

Viszonzom a mosolyát, de továbbra sem tudok megszólalni. Béna vagy, Brooke. Béna.

– Még el kell intéznem egy rövid telefont, ha nem gond – teszi még hozzá és telt, tökéletes ajkának sarka enyhén lekonyul. – Pocsékul érzem magam, amiért még tovább várakoztatlak téged és Benjit, de attól tartok, ha nem intézném el ezt a hívást, akkor a cég nem tartana meg, és nem lehetnék a szerkesztőd, amitől piszkosul kiakadnék.

– Aha – bólintok, és utána úgy érzem, mintha a nyakam nem értené, létezik egy pont, ahol abba kéne hagyni a bólogatást, mert különben pont úgy nézek ki, mint a baseballmérkőzéseken osztogatott rugós nyakú játékok. Csak mormogni tudok. – Nincs… ezzel… mm… semmi baj.

A nyelvem megbotlik önmagában, mivel nyilvánvalóan kisgyerek vagyok, aki éppen most tanulja meg, hogyan kell beszélni.

Az Isten szerelmére, kapd már össze magad!

Nyelek egyet. Krákogok. Megpróbálok minden tőlem telhetőt megtenni azért, hogy laza csajnak tűnjek, akinek nincsenek erotikus ábrándjai az előtte álló, átkozottul jóképű pasiról. Az előadásom leginkább egy némafilmre hasonlít, mivel egyetlen szót sem szólok, viszont túlságosan is szélesen mosolygok Chase felé.

Ha Benji ma a Batman-jelmezét viselné, én lehetnék mellette a Joker.

– Parancsolsz kávét? Esetleg teát? Egy kekszet, vagy inkább kettőt? – Rám kacsint. Kacsintott! Rám. – Ha kérsz, a maradékból én is ehetek.

– Ööö, peee… persze. – Ismét krákogok, és megpróbálom a hangszálaimat arra emlékeztetni, hogy mostanra harmincegy évnyi szakmai tapasztalatot gyűjtöttek, és ideje lenne használni a tudásukat. – Egy kávét szívesen.

Pontosan annyira, mintha ebben a zavarba ejtő rivaldafényben fájdalomcsillapítás nélkül egy rozsdás késsel homloklebeny-metszést hajtanának végre rajtam.

Chase halkan kuncog, én meg pánikba esem amiatt, hogy esetleg hangosan is kimondtam az agyműtéttel kapcsolatos gondolatom. Benjire sandítok, aki feszülten figyel rám, mivel egymás után túl sokszor megváltozott a szívritmusom. Tényleg kimondtam hangosan?

Ez a kétszínű, de cuki gazfickó Thor jelmezét és a segítőkutyák mellényét viseli. Nem válaszol, viszont félrehajtja a fejét, hogy Chase tovább simogathassa.

Ez már több a soknál. Ha hazaérünk, lemondom a megrendelt Amerika Kapitány-jelmezedet.

Chase asszisztense egy biccentéssel feláll. Nem kellett szólni neki, hogy hozzon nekem kávét és kekszet. A szerkesztőm még egyszer megvakarja Benji füle tövét, majd felegyenesedik.

– Egy perc az egész! – ígéri, és ahogy rám mosolyodik, jól látszik figyelemreméltó, fehér fogsora.

Bólintok. Jól jön ez az egy perc. Lesz rá időm, hogy összeszedjem magam, mert most csak egy nyálkatócsa vagyok a padlón, és utána emlékezni fogok arra is, hogyan kell összerakni egy kibaszott mondatot.

Chase egy pillanatra rám néz, és utána, bár ezt nem tartottam volna lehetségesnek, még jobban felragyog a vigyora.

– Nagyon jól áll neked ez a szín, Brooke.

– Kö… köszönöm.

Még jobb lenne, ha a nyelved megérintené a mellbimbóm.

A vigyora egyszerűen elvakít és egy pillanatra megint pánikba esek, arra gondolva, hogy talán kimondtam azt, amit nem lett volna szabad. Természetesen semmi ilyet nem tettem. Isten a megmondhatója, Chase akkor nem vigyorogna. Valószínűleg elmenekülne vagy lelépne. De a kurva életbe, miért nem tudom megkülönböztetni egymástól a valóságot és a képzelgést? Főleg úgy, hogy ennyire őrültek a gondolataim.

Chase a hátam mögött bemegy a szobájába, és a tőlem jobbra nyíló üvegajtó szinte már fájdalmas lassúsággal záródik be.

A pasi hangja világos, jókedvű és magabiztos. Hallom a hívása elejét.

– Jim, megkaptam az üzenetedet a Beranski-szerződésről. Lenne pár stratégiai elképzelésem, ha készen álltok…

Eltompul a hangja, amikor az ajtó végre bezáródik, én pedig elengedem a feszültséget, amiről nem is tudtam, hogy karóként feldugtam a gerincem tövébe. Olyan erővel szorítottam a fotelem karfáját, hogy elfehéredtek a bütykeim, és az ujjaim lenyomata világosan látszódik a krémszínű bársonyon. A tenyerem is megizzadt, ezért diszkréten megtörlöm annak a levendulaszínű ruhának az elülső részében, amiről Chase azt mondta, hogy olyan jól áll nekem.

Megszakítjuk adásunkat: azt mondta, a szín áll jól nekem, nem a ruha.

Legszívesebben lekevernék magamnak egy pofont, de aztán úgy döntök, hogy ez nem jönne ki jól, mivel a hátam mögötti dolgozószoba ajtaja és fala is üvegből van, és ugyebár ott ül az a férfi, aki miatt bociszemű háborodottá változtam. Biztosra veszem, egyértelmű figyelmeztető jel, ha valaki saját magát pofozza.

Persze Benji már felpattant, mert valószínűleg érzi a közeledő katasztrófát, amit mindjárt kivált az apró érzelmi összeomlásom.

Az elmúlt évek alatt begyakorolt légzési technikákat használva határozottan megpróbálom visszarángatni magam az ájulás partjáról, miközben a vállam fölött gyorsan hátrasandítok, hogy még egyszer megnézhessem magamnak Chase megnyugtató mosolyát.

Bármennyire is felizgat, legalább ugyanannyira megnyugtat. Igen, világos számomra, hogy még sosem tűntem annyira háborodottnak, mint most. Köszönöm, hogy megkérdezted.

Mivel Chase asszisztense, akinek a nevére nem emlékszik ködbe burkolódzó agyam, elment a folyosó túlsó végébe, és így egyedül maradtunk Benjivel, nem fogom vissza magam, miközben megpróbálom helyreállítani az önuralmam. Többször is mélyen beszívom a levegőt – olyan sokszor, hogy biztosra vehetem, engem terhel a felelősség azért, hogy bolygónkon megváltozott az oxigén és a szén-dioxid aránya –, míg végül félig-meddig visszaváltozom azzá a nővé, aki lenni szeretnék.

Ne csináld már, Brooke! Kissé éretlenül viselkedsz, nem gondolod? A felnőttek képesek összeomlás nélkül is belezúgni valakibe, az ég szerelmére!

Hát itt van – a hang, aminek a megtalálásáért óránként száz dollárt fizettem a válás utáni terápián.

Még ennél is jobb, hogy igaza van. Világos, Chase Dawsont olyan álomszépnek tartom, ami miatt esetleg érdemes lenne részt vennem egy-két alváskutató tanfolyamon, csakhogy józanul gondolkodó, az érzelmei kezelésére képes dolgozó felnőttként semmi okom nincsen arra, hogy ne találjak valamilyen megoldást, és a következő harminc-negyvenöt percben ne viselkedhessek profiként. Kőkemény, dolgozó nőként, aki tudja, mennyit ér. A szorongó énemmel ellentétben ez a másik oldalam néha felismeri, miért olyan fontos elcsípni egy szerződést a Netflixszel, és a Lenox Hill városrészben egy olyan lakásban élni, amelyikbe nem ivódott bele a penészes sajt bűze és a fingszag.

Helyreállt önbizalommal kihúzom magam, és egyenes háttal ülök a fotelben. Benji felfigyel erre, és büszkén bólint.

Menni fog! Rákacsintok.

Az ölembe teszem a kezem, és megpróbálok megfelelően elhelyezkedni a fotelben. Végül már keresztbe tett lábbal ülök, és olyan dolgozó nőnek látszom, aki egyáltalán nem került az idegösszeomlás szélére. Győztem. Keréknyikorgás jelzi Chase asszisztensének, Dawnnak a visszatérését – hát ez szuper, mégis emlékszem a nevére! –, a maga előtt tolt zsúrkocsi tetején felhalmozott csokis sütik ugyanúgy jelzik a mentális győzelmemet, mint egy Las Vegas-i nyerőgép hangjelzése.

Dawn udvariasan mosolyog, és a zsúrkocsit előttem állítja meg. Rögzíti a kerekeket.

– Esetleg enne egy-két sütit, miközben várakozik? Persze a főnök mindjárt újra itt lesz.

– Köszönöm – felelem, de a hangomból nem derül ki, hogy most már egyértelműen kedvelem ezt a csajt. Dawn tényleg nagyon kedves.

Biccent, rám kacsint, visszamegy az íróasztalához, és újra fejest ugrik a munkába. Kis híján ledöbbenek, hiszen ez a csaj még csak a mobilját sem vette kézbe, nem kezdett el TikTokozni vagy bármi ilyesmit csinálni.

Ha neked is lenne annyi akaraterőd, mint neki, akkor Az örökkévalóság kertje talán jól sikerült volna, és nem kellene itt stresszelned…

Kitépem ezt a gondolatot, mielőtt gyökeret verhetne.

Benjire sandítok, és megállapítom, hogy ő is Dawnt tanulmányozza. Biztosra veszem, ennek az az oka, hogy még sosem látott valakit ennyire összpontosítani. Dawn ujjai olyan gyorsan mozognak a billentyűzet felett, mintha a begépelt szövegen múlna a világbéke. Közben biztosra veszem, hogy én viszont az íráson kívül semmilyen területen nem lehetnék sikeres ebben a modern világban.

Mivel lenyűgözve bámulom az asszisztenst, csak akkor veszem észre, hogy Chase kinyitotta az ajtaját, amikor már ott áll mellettem, és az arcán újra vakító mosoly ragyog.

– Készen állsz? – kérdezi, és ettől olyan nagy erővel megrándulnak a nyakizmaim, hogy az arcomba azonnal belehasít az éles fájdalom. Kétség sem férhet hozzá, hogy a jövő héten sokat foglalkozom majd ezzel az új perverziómmal.

– Ó-ó – dadogom. – I-igen, kezdhetjük.

Ökölbe szorított kézzel belebokszolok a levegőbe, mintha a karomnak önálló akarata lenne, és Chase elneveti magát. Közben hátraveti a fejét, és miközben a nevetéstől rezegnek a hangszálai, elém tárul vonzó torka.

Édes istenem! Nem csoda, hogy egy egész könyvet írtam erről a pasiról.

– Fantasztikus – lelkendezik. Felém nyújtja a kezét, hogy segítsen felkelni a fotelből. – Imádom a lelkesedésed!

Nagyon egyszerű lenne ismét zavarba jönni, ám hála a százhatvannyolc centimben összegyűjtött akaraterőnek meg a saját ügyetlenségem elleni küzdelemből származó kétségbeesésnek, sikerül izzadt és ragadós kezem Chase száraz tenyerébe helyezve felállni. Mellettünk Benji feltápászkodik, és engedelmesen a nyomunkba szegődik az iroda felé.

Csak akkor figyelek fel rá, hogy még mindig Chase kezét szorítom, amikor már átléptünk a küszöb fölött. Úgy engedem el, mintha attól tartanék, hogy leégethetné a bőrt és a húst a csontjaimról. Chase azonban annyira laza marad, hogy elbizonytalanodva arra kell gondolnom, talán nem is figyelt fel minderre.

A hátunk mögött hátborzongató lassúsággal záródik be az ajtó, a szerkesztőm átmegy az asztal túloldalára, miközben a kezével a vendégszékek felé mutat.

– Foglalj helyet! – javasolja barátságosan, és közben a nyakkendőjét a hasához nyomja, hogy leülés közben ne akadjon bele az íróasztalba.

Látszik, hogy mindig öltönyben dolgozik, ám ettől cseppet sem unalmas. Még szép, hogy nem az! Sosem lehetne unalmas. Minden, ami rajta van: a szövetnadrág, az elegáns ing, az öltöny, mintha csak rá lenne öntve. Biztosra veszem, hogy egy szabó igazítja méretre a ruháit. A másik lehetőség az, hogy olyan tökéletes teste van, amin egyszerűen minden jól mutat.

Bezzeg nekem olyan a testem, hogy egy rám illő farmer megtalálásához pont annyi szerencsére lenne szükségem, mint hogy Willy Wonka egyik csokoládéjában rábukkanjak az aranyjegyre.

– Tudod, Brooke, hetek óta várom ezt a megbeszélést – ismeri be Chase nyíltan. Közben szinte oda sem figyelve felhajtja elegáns, fehér inge ujját, és így elém tárja két erekkel borított alkarját.

– Tényleg? – Arra figyelek fel, hogy a szám önállósítva magát ezt kérdezi.

– A fenébe is, igen. A Longstrand Kiadónak azért kellettem, mert huszonkilenc héten át a New York Times sikerlistáján szerepelt az a könyv, amit én javasoltam az előző munkahelyemen. Az ajánlatukra miattad mondtam igent.

Nem vagyok benne biztos, de úgy tűnik, hogy lenyeltem a nyelvem. Komolyan mondom, azt hiszem, érzem a torkomban.

Chase halkan felnevet, és az arca halványan kipirul.

– Jobban belegondolva ez így elég hátborzongatóan hangzik. De rajongok a könyveidért, a nővérem meg… beléjük van habarodva. Kitaszítottak volna a családunkból, ha nem csapok le arra a lehetőségre, hogy veled dolgozzak.

Ez nagyon jólesik, de ugyanakkor meg is lepődöm. Ez utóbbi az erősebb.

– Elolvastad a könyveimet, mielőtt idejöttél volna?

– Igen. Azt hiszem, az Árnyfivérek trilógiád első regényét nem egészen egy hónappal a megjelenése után olvastam, mielőtt a sajtó igazából felfigyelt volna rá. Éreztem, hogy hatalmas siker lesz. Olyan kellemes a stílusod, hogy könnyedén elbódítod az olvasódat. Őszintén megmondom, az új regényed éppen azért lepett meg ilyen nagyon, mert nagyon jól ismerem a korábbi írásaidat.

Meglepte? Úgy érti, hogy meglepően szar volt.

Ennyi éppen elég volt ahhoz, hogy az autópályáról elszabadult nyerges vontatóként rám zúduljon, miért is ülök most itt szemben a valaha élt legjóképűbb férfival.

A mai megbeszélés témája Az örökkévalóság kertje. Pontosan tudom, nem érdemes kiadni azt a kéziratot. Már akkor tudtam, amikor írtam. Meg akkor, amikor odaírtam, hogy Vége. Egyértelműen tisztában voltam ezzel az elküldése pillanatában is, amikor az e-mail elindult a címzetthez: Chase Dawson, Longstrand Kiadó.

A kurva életbe, nyilvánvaló volt, hogy sosem jelentetik meg ezt a nagy halom, legyektől zümmögő tehénszart!

A halántékomban ott lüktet a menekülési vágy, és fontolóra veszem, hogy egyszerűen felkelek, hogy hasonlóan azokhoz az apró, elmebeteg kismadarakhoz – a füsti fecskékhez, igen – kiröppenjek az irodából. Gyerekkoromban a nagyszüleimnek komoly gondot okoztak a fecskék, és engem lenyűgözött, ahogy a háborodott tollas jószágok vakmerően össze-vissza repkedtek.

– Úgy értem – folytatja Chase –, figyelemreméltónak tartom a zökkenőmentes átmenetet.

Tessék? Milyen átmenetet? Hogy valaki egy sikeres regényíróból olyan bénasággá változik, aki nem tud írni?

– Brooke. – Chase úgy mosolyog, mint aki tényleg büszke. – Nagyon jól sikerült. Kibaszottul jó ez a könyv, már ha nem haragszol a nyers őszinteségemért.

Izé… tessék?

– Ne-neked… tetszett?

– Igen – feleli bólintva. – Lenne néhány szerény ötletem, amivel szerintem még fokozni lehetne az érzelmi töltést, de akkor is egyértelmű, hogy milyen erős a vonzalom Clive és River között. Beszippant a történetük, Brooke. Egyszerűen lenyűgöző.

Tényleg azt mondta, hogy Clive és River? Elfonnyadnak az agysejtjeim, lebénulok a vakító fénytől, amiből csupán a kezében kaszát tartó, sötét alak árnyéka emelkedik ki. Jóságos úristen és szent egek, egyszerűen képtelenség, hogy Chase kimondta volna annak a regényhősnek a nevét, akit róla mintáztam!

Ugye? Az isten szerelmére, mondja már valaki azt, hogy ez lehetetlen! Az a regény sosem láthatja meg a napvilágot és semmiképpen nem kerülhetett volna Chase íróasztalára. Ember nem olvashat bele a rajongó csajsziként megírt erotikus regényembe, amiben egészen részletesen kidolgoztam néhány nagyon merész érzéki ábrándomat. Abban a reményben vettem kézbe a tollat – érintettem meg az ujjammal a billentyűzetet –, hogy ily módon kiírhatom magamból mindazt, amit a szívtipró szerkesztőm iránt érzek. Amikor papírra vetettem azokat a szavakat, fel sem merült bennem, hogy bárki is elolvashatná őket.

Az a nagy helyzet, biztosra veszem, hogy ha számítottam volna ilyesmire, a szöveg kilencvenkilenc százalékát kihagytam volna. Ha sejtettem volna, hogy pont Chase veszi kézbe a szöveget, akkor az oldalak nagy részét feketével annyira kihúztam volna, hogy az egészből maximum két sor maradhatott volna meg. Ráadásul e rövid párbeszédben túl sokszor szerepelne a szia szó.

– Szia, River, Clive vagyok.

– Szia, Clive, River a nevem…

Vége.

Chase még mindig mosolyog rám, amit a szívem személyes ügynek tekint. A szívkamráim egyre nagyobb sebességgel pumpálják a vért a testemben. Megmarkolom a karosszék támláját, és a látóterem perifériáján egyre több fehér pont jelenik meg.

– Lenyűgöző a Véletlen vallomás, Brooke. Clive és River lángolnak együtt. Olyan intenzív a szenvedélyük, hogy azt érezni lehet.

Na jó, már nem az ájulás szakadékának peremén tántorgok. Jön a baj; jól érzem.

Ettől eszembe jut egy videó, amit a YouTube-on láthattam. Egy pasi élő adásban ájult el, miközben javában beszélgetett a riporterrel. Az arca először elvörösödött, majd elsápadt, mielőtt kimondta volna az utolsó szavait: „Nekem annyi”. Utána krumpliszsákként zuhant a padlóra.

– Őszintén megmondom, soha az életben nem olvastam még ilyen izgalmas, erotikus jeleneteket – teszi hozzá Chase, mire én…

Nekem annyi.

Benji odaugrik elém, és az orrával bökdösve megpróbálja annyi időre magára vonni a figyelmem, hogy megfelelő pozícióba kerüljek. Az ember nem is gondolná, hogy amikor a teste egy tésztával teli magatehetetlen zsákká változik, létezik jó és rossz módja annak, ahogy a padlóra zuhanhat. E téma illetékes szakértőjeként azonban leszögezhetem, így van.

Benji legfontosabb feladata az, hogy még azelőtt riasszon, hogy lekapcsolódna a világítás, ám bizonyos esetekben – például most –, amikor a vérnyomásom ilyen gyorsan az egekbe szökken, még egy szuperkutya sem tehet ellene semmit. Kis segítőm kénytelen beérni annak a megakadályozásával, hogy összeesve szétloccsantsam a fejem.

Forog körülöttem a szoba, a gyomrom tartalma feljut a nyelőcsövembe és csak arra vár, hogy a kínos hányásdarabkákkal beboríthassa az életem során valaha is látott legvonzóbb férfi dolgozószobáját.

Ez azért annyira nem lenne meglepő. Bármennyire is sikeresnek tűnök elméletileg, mégis biztos helyem van a legbénább emberek listáján. A csúcs egy százalékba tartozom. Brooke Baker világában az ájulás teljesen hétköznapi dolog.

– Brooke, jól vagy? – hallom Chase eltompult hangját. Pont olyan, mintha egy híd túlsó végében állna a távoli ködben.

Megpróbálok válaszolni, legalábbis ezt hiszem, de elnehezült nyelvem csupán kásás dadogásra képes. Benji türelmetlenné válik, befurakszik közém és a szék közé. Ügyesen eléri, hogy képlékeny gumizuhatagként csússzak le a földre. Nem túl puhán fogok padlót a fenekemmel, ám ez a fájdalom semmi ahhoz képest, amit szertefoszló büszkeségem miatt érzek. Benji halkan ugatva gyorsan megkerül, a hátamra támaszkodik, és előrenyomja a fejem a térdeim közé. Némi öntudat tér vissza az agyamba.

– Ó, istenem, Brooke! – mormogja Chase úgy, hogy az egyszerre tűnik aggódónak, ám ugyanakkor fegyelmezettnek. Ott van közvetlenül az arcom előtt. Olyan jó lenne kihasználni ezt a váratlan közelséget, és az álomférfi tökéletes, szenvedélyes szemére összpontosítani, ám ha őszinte akarnék lenni, akkor bevallanám, túlságosan is leköt annak elkerülése, hogy működésképtelenné váló testem csak úgy bepisiljen.

Na igen, ez a nagy helyzet. Sem nekem, sem a világegyetemnek nem jó, hogy a váratlan eszméletvesztés egyik mellékhatásaként az ember már nem ura a húgyhólyagjának. Mintha ez az egész már önmagában sem lenne éppen eléggé megalázó a hozzám hasonlóak számára, a Mindenható úgy döntött, nem lesz gond, ha az elájulók közben be is hugyoznak.

Ez semmiképpen nem istenkáromlás. Isten az élet minden más területén egyértelműen jó munkát végzett. Ez az apróság viszont némi keserűséggel tölt el.

Benji halkan morog mellettem, megnyalja az arcom, ami miatt bizseregni kezd a bőröm. Kezdek visszatérni a szakadék széléről – halleluja –, de a gondolataim egyelőre csigalassúsággal vánszorognak.

Ennek ellenére is keményen küzdök, majd sikerül megajándékoznom Chase-t egy hátborzongatóan hamis mosollyal. Aggódva összevonja a szemöldökét, amivel elszántan nem törődöm.

– Jól vagyok, azt hiszem. Csupán annyit szeretnék, hogy tovább megmaradjanak az emlékeim, ezért drámát viszek az eseményekbe. – Nem igazán jön be a vicc, ám nincs ezzel semmi baj. Biztosra veszem, Chase mulatságosabbnak találna, ha nem futott volna ki az utolsó csepp vér is az arcomból.

– Hozhatok neked valamit? Vizet esetleg? Üdítőt? Mi segítene?

Leginkább az lenne a segítség, ha visszamehetnék a múltba, nem esnék ki a székemből, és a munkamegbeszélés során nem veszíteném el az eszméletem hajszál híján. Mivel azonban ez nem igazán tűnik megvalósíthatónak, valószínűleg az üdítőnek jár az ezüstérem.

– Coca Colát kérek, ha van. Az általában segít.

– Dawn, hozz ide egy kólát, kérlek. Siess! – harsogja Chase keresztül a szobája üvegfalán, miközben ott térdel mellettem. Nem magyarázza, hogy minek kell a kóla. Figyelembe véve, hogy kislányosan rajongok a szupertitkárnőjéért, erősen remélem, hogy Dawn nem veszi a szívére, hogy a főnöke miattam üvöltözik vele.

A légzésre összpontosítok – meg tudod, arra, hogy ne nézzek bele Chase szemébe –, legalább egy teljes percen át. Normális körülmények között inkább arra koncentrálnék, hogy érzi ő magát ebben a helyzetben, mit gondol róla, mit gondol a könyvről – édes istenem, a regényemről –, ám ha valaha is szeretnék felkelni a világosbarna berber szőnyeggel borított padlóról, ahhoz még egy kicsit magammal kell foglalkoznom.

Hamarosan meghallom, hogy kinyílik Chase üvegajtaja, és máris kettőnk fölé tornyosul Dawn alakja.

– Édes istenem, jól van?

– Csak ellenőrzöm, hogy lehetne zen meditálni itt a padlón – tréfálkozom. – Úgy érzem magam, mint hal a szárazon.

Szerencsére Chase kuncogni kezd, és egy pillanatig fellelkesít az, hogy bejön neki a humorom. Ez éppen elég ahhoz, hogy feltérdeljek, és visszaüljek a székbe. Chase egyik kezével megtámasztja a hátam, Dawn ugyanezt teszi a székkel, Benji a lábszáramhoz simul, ezzel gondoskodva róla, hogy a megfelelő irányba mozogjak.

Édes istenem! Egy szuperhím, egy jelmezbe bújtatott kutya és egy erőtől duzzadó nő, akinek nyilvánvalóan aranyból van a szíve. Valahol a nagyvilágban létezik egy író, aki a fél karját odaadná, hogy papírra vethessen egy ilyen jelenetet. Tudom, hogy így van.

Dawn lecsavarja a kólásüveg kupakját, és a kezembe nyomja az italt. Odafigyel arra is, hogy az ujjaimat ráigazítsa a palackra.

– Elengedhetem? – kérdezi, mire én bólintok. – Ha bármi másra is szüksége lenne, nyugodtan szóljon. Van itt egy kisbolt alig pár sarokra. Hozhatok szendvicset, esetleg levest vagy…

– Nagyon köszönöm – vágok a szavába a lehető legudvariasabban. – Ez a kóla éppen elég. Ezen felül ugye már kaptam sütit is, és azt hiszem, maga nagyon csalódott lenne, ha nem enném meg őket.

Dawn egy könnyed lépéssel odaáll elém, barátságosan rám mosolyog, mielőtt kimenne az ajtón. A vállam fölött elnézve Chase odabiccent neki, és bár nagyon furdalja az oldalamat a kíváncsiság, nem tudhatom ennek az okát.

Úgy tűnik, Benji elégedett a fejleményekkel, mert végre abbahagyja a feszült figyelésemet, és a karosszék mellett összegömbölyödik a padlón. Chase felfigyel erre:

– Hé, ez jó jelnek tűnik.

Aprót bólintok.

– Már nem jelentek veszélyt a szőnyegedre.

Felnevet, aztán tréfálkozva válaszol:

– Esetleg valami rosszat mondtam?

Húha! Bárcsak tudná, milyen hatalom van a szavaiban! Vagy a mosolyában. Vagy az égkék szemében.

– Nem, nem – válaszolom. – Csak… valószínűleg nem ettem eleget ma reggel, vagy nem ittam annyi koffeint, amennyit általában szoktam.

Kamuzol, te kis sunyi! Túl vagy már az ötödik csésze kávédon is.

– Máris jobban vagyok. Komolyan!

– Rendben, jól van. – Ahelyett, hogy visszaülne a karosszékébe, az íróasztala peremére ereszkedik le, keresztbe teszi a lábát, és a tenyerére támaszkodik. – Biztos, ami biztos, igyekszem rövidre fogni a megbeszélésünket. Tulajdonképpen csak azért akartam, hogy begyere hozzánk, mert szerettem volna, ha együtt áttekintjük a ránk váró folyamatot.

– A folyamatot? – kérdezem értetlenül. Hiszen már három könyvem is megjelent ennél a kiadónál. Ez alapján azért csak tudnom kéne, hogy mire számíthatok.

– Igen – feleli izgatottan a kezét dörzsölgetve. – Némiképpen zavarba ejtő lehet, hiszen a szerződés Az örökkévalóság kertjének kiadásáról szól, amit most kicserélünk ezzel a másik kézirattal.

Ismét nyirkosnak érzem a kezem, és amikor felnézek Chase arcára, úgy sejtem, a bőrömnek is visszataszító lehet a színe.

– Nem, ne aggódj, Brooke! Nem hinném, hogy bármi gond lenne. Sőt, úgy vélem, ez a váltás nagyon is kapóra jön. Új irányba elindulva frissen fel fogod forgatni a piacot. Olyan módon válik nyilvánvalóvá a tehetséged, amilyenre szerintem a Longstrand még csak nem is gondolt. Ezzel a könyvvel a megfelelő irányba lépünk tovább. Biztosra veszem. Ugyanakkor most rám vár az, hogy erről meggyőzzem a többi szerkesztőt.

– Mégis hogyan?

Elmosolyodik.

– Természetesen az én utolérhetetlen meggyőzőképességemmel. Te elvégezted a magad nehéz feladatát, megírtad ezt a nagyszerű könyvet, mire én a jövő pénteken gondoskodni fogok arról, hogy mindenki más is megértse, mennyire biztos vagyok a regény sikerében.

– Gondolod, hogy neheztelni fognak, amiért nem tartottam magam az eredeti címhez és tartalomhoz? – kérdezem. Közben összeszorul a torkom, hiszen az a másik könyv ott van a számítógépemen, és csak arra vár, hogy valaki – aki nem tök hülye – elküldje a megfelelő fájlt. Szar könyv, viszont ezt rendelték meg tőlem, és valószínűleg nem dönti romba az életem.

– Nem – bizonygatja Chase. – Egyszerűen csak kicseréltük a regényeket, hogy így jutalmazzuk meg a nagyszerű sikerkönyvet.

Nyelek egy nagyot. A lelkem egy megnyomorodott része még mindig ezt üvölti: Nem tudom elhinni, hogy ez megtörténhet!

– Mihelyt zöld utat kapok, már csak rajtunk múlik, hogy elvégezzük a tartalmi változtatásokat és a lehetséges javításokat. Nem szívesen leszek a rossz hír hozója, de valószínűleg okádni fogsz tőlem, mire a kéziratod eljut a nyomdába.

– Miért?

– Még egyetlen regénykarakter sikerében sem hittem annyira, mint amennyire Riverben és Clive-ben hiszek. Tudom, hogy ez nem a te problémád, de az a helyzet, hogy iszonyatos bizonyítási kényszer szakad rám, mert ennél a cégnél ez a regény az első teljesen önálló projektem. Nem állhatok le, amíg tökéletes nem lesz.

– Tehát… Nagyon szorosan együtt fogunk működni?

– Egyértelműen – bólogat, én meg úgy érzem, mintha egy hatalmas bomba robbant volna fel a szívemben.

Clive és River történetében ölt testet mindaz, amit én valaha erről a férfiról meg önmagamról álmodtam.

Most meg nagyítóval kell megvizsgálnom minden apróságot, miközben ezt a vonzó arcot bámulom?

Hölgyeim és uraim, küldjék el a vegytisztítóba a fekete ünneplő ruhájukat! Már nem kell sokat várni Brooke Baker temetésére.