részlet

Fordította és magyarázó jegyzetekkel ellátta

Bernáth István

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Het Achterhuis, Dagboekbrieven 12 juni 1942 – 1 augustus 1944

Uitgeverij Bert Bakker, Amsterdam

Tizenkettedik, javított kiadás

Copyright © 1982, 1991, 2001 by Anne Frank Fonds, Basel

Het Achterhuis, Dagboekbrieven 12 juni 1942 – 1 augustus 1944

Only authorized edition edited by Mirjam Pressler

Fotók © Getty Images/Anne Frank Fonds, Basel/Switzerland

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 1999–2024

Hungarian translation © Bernáth István jogutódjai, 1999, 2007, 2015

Heller Ágnes előszavának fordítása © Blaschtik Éva, 2019

Előszó, Utószó, Kronológia, A szövegváltozatok kiadástörténete,

A Hátsó traktus lakói és Az Anne Frank Alapítvány című részek fordítása

© Orosz Ildikó, 2022

Előszó © Heller Ágnes jogutódja, Hermann Zsuzsa, 2019

Borítóterv © Féder Márta

Borítófotó © Getty Images

Új naplóoldalakkal bővített, csorbítatlan szövegű kiadás

Heller Ágnes Aki a múltat jelenné változtatta

Anne Frank 90. születésnapjára

A mai napon, június 12-én Anne Frank 90. születésnapjáról emlékezünk meg. Egy hónappal ezelőtt, május 12-én az én 90. születésnapomat ünnepeltük. Én életben maradtam, mert 1945. január 16-án fölszabadított az orosz hadsereg, ő viszont két hónappal később, márciusban meghalt Bergen-Belsenben, megölték. Ő osztozott az európai zsidók sorsában, én a véletlen folytán elkerültem. Mi, akik a véletlennek köszönhetően túléltünk, sosem szabadulhattunk a bűntudattól, amiért mindenki más helyett életben maradtunk.

Még fiatal voltam, amikor először olvastam Anne Frank naplóját, és egy olyan fiatal lánynak a szemével olvastam, aki sok tekintetben osztozott Anne élményeiben. Olyan volt ő nekem, mintha elveszített rokonaim vagy barátnőim egyike lett volna. Története két, Auschwitzban elgázosított unokahúgom történetével volt egyazon, meg a barátaiméval, fiatal fiúkéval, akiket magyar nácik, nyilaskeresztesek gyilkoltak meg.

1944-ben még közös volt a történetünk. Anne Frankhoz hasonlóan örültünk a sztálingrádi vereségnek, Mussolini bukásának, a Hitler ellen elkövetett, jóllehet sikertelen merényletnek, meg persze június 6-ának, a D-napnak. Anne Frank naplóját első ízben olvasva újraéltem akkori örömeimet és félelmeimet. Eszembe jutott, mint oly sokszor, Auschwitzban meggyilkolt apám, akihez ugyanolyan közel álltam, mint Anne az ő Pimjéhez. Elcsodálkoztam, micsoda reményekkel volt tele Anne, micsoda elképzelései voltak a háború utáni napokról akkor, amikor én még bizonyos voltam benne, hogy nem fogunk életben maradni.

A zsidó családok közötti konfliktusokat is jól ismertem, az én életemben ugyan máshogy hívták őket, de ugyanolyan önzők és ostobák voltak. Bizonyos értelemben irigyeltem Annét a hazájáért – amiért olyan sok holland keresztény kész volt segíteni a zsidóknak.

Anne története azonban alapjában véve mégis egy olyan okos és bátor zsidó lány története, akiből egy év leforgása alatt felnőtt nő lett, és aki soha nem élvezhette azoknak a fiataloknak az életét, akik közé magam is tartoztam.

Most, hogy csaknem 70 év elteltével újra elolvastam Anne naplóját, az emlékeim ugyan nem lettek mások, de gondolatom sok más támadt. Az első gondolatom azonban még mindig a bűntudatból fakadt. Halottainkat annak idején nem sirattuk el úgy, ahogyan kellett volna, mert túlságosan el voltunk foglalva azzal, hogy éljünk. A gyász ideje késve jött el, inkább a traumaelbeszélés kapcsán: a gyászunkkal gyógyítottuk magunkat.

Anne Frank nekem örökre megmaradt 15 évesnek. Túl korán fosztották meg a jövőtől, akárcsak unokahúgaimat és fiatalkori barátaimat. 1945 márciusában megállt az idő.

Mégis itt ülünk most a frankfurti Paulskirchében, hogy a 90. születésnapjáról beszéljünk. Az egész világ ismeri Annét. Hogy miért?

Mert írt. Mert naplójában a múltat jelenné változtatta, a holtakat élőkké. A szavak csodája által. Az irodalom csodája által.

Anne Frank naplója nemcsak a szenvedés, a zsidó sors dokumentuma, hanem egyben egy olyan gyereknek a története is, aki ebben a sorsban, ennek a sorsnak a következtében talál önmagára. Anne ez alatt a rövid idő alatt csinálta végig azt, amit Nietzsche így fogalmaz meg: „azzá lenni, amik vagyunk”. Anne fölfedezte önmagát, és kis világában fölfedezte a nagyvilágot. Megtanult szeretni, ítéletet alkotni, megbocsátani, kinevetni, megérteni – megtanulta, mi a félelem és az elégedettség, a szerencse és a szerencsétlenség –, és mindent regisztrált, amit szavakban átélt. Szenvedélye lett az írás, benső szükséglete, ennek köszönhető, hogy naplójából irodalom lett, nevéből pedig mindazoknak a jelképe, akiknek sorsában osztozott. Mindenki helyett, az én halottaim helyett is írt. Írt az unokahúgaim és a fiatalkori barátaim helyett is, akiknek a nevére hamarosan már senki sem fog emlékezni. Anne Frank a saját halhatatlanságáért is írta a naplóját.

Naplójában Anne olyan kérdéseket vetett föl, amelyeket csak később szoktunk, köztük olyanokat is, amelyekre mindmáig nem tudjuk a választ.

1943 novemberében Anne Frank azt írja: nem tudja elképzelni, hogy a háború után úgy tudna élni, mint a többi ember. Mi ezt nem sejtettük, de átéltük, úgy, ahogy azt Anne előre gondolta. Az a zsidó, aki a holokauszt után azt hitte, hogy onnantól kezdve úgy fog élni, mint a többiek, becsapta magát. Az önbecsapás ez esetben nem volt más, mint a trauma tagadása, annak minden pszichológiai következményével. Magyarországon például sokszor elhallgatták a szülők a gyerekeik előtt, hogy zsidók, amíg azok aztán antiszemita jelszavakat nem vittek haza az iskolából. Mások nem voltak hajlandók visszaemlékezni, mindent el akartak felejteni, se beszélni, se hallani nem akartak a történtekről. Megint mások egyébről sem beszéltek, nem akartak a jelenben élni, csak mindig a múltban.

Jóllehet Anne számára magától értetődő volt, hogy zsidó, és nem sokat töprengett rajta, lassanként kezdett elgondolkodni a zsidó sorson. A kérdés, hogy az Isten ezt hogyan engedhette és a benne való bízás egymással párhuzamosan jelenik meg a naplójában. Az első kérdésre (hogy az Isten ezt hogyan engedhette) nem adott választ, a másodikra (hogy miért bízik benne mindennek ellenére) nem is kellett válaszolnia.

A két gondolat vagy érzés párosítása aztán nehéz feladat lett a túlélő számára. A filozófus Hans Jonas a leibnizi hagyomány szellemében megtalálta rá a választ, ám hozzátette, hogy Auschwitzot látva sírt az Isten. Azok számára, akik nem értettek a filozófiához, nem létezett megnyugtató megoldás. A legtöbben föl sem tették a fenti kérdést.

Anne egy cseppben átélte a „conditio humana” óceánját, és elgondolkodott az önzés és a segítőkészség, a jó és a rossz, sőt a gonosz kérdésén is. Olykor a hétköznapok szintjén, olykor világszinten. Nemegyszer az identitás kérdésére is reflektált. Ez egyben nagyon személyes kérdés is volt a számára. Azonos-e vajon ma a tegnapi Annéval? Ugyanazt tenné vagy gondolná-e vajon ma, mint amit egy évvel korábban tett vagy gondolt? Mindjárt ki is tágította a kérdést „én”-ről „mi”-re, arra a kérdésre, ami az európai zsidók számára örök létkérdés marad. Azt kérdezi: mit jelent számomra, hogy holland vagyok? Vajon szeretnék-e „a háború után” holland állampolgár lenni? Vagy inkább nem?

Jók, rosszak vagy gonoszak vagyunk mi, emberek? – kérdezte nemegyszer magában. Kivel kell és kivel nem kell vitatkozni? Miről kell és miről nem kell vitatkozni? Azaz, erkölcsileg nézve, mely esetekben helyes felvállalni a konfliktust másokkal, és mely esetekben jobb elkerülni?

Kik a jó emberek? Anne szemében Kraler és Koophuis, akik átengedték nekik a Hátsó traktust, ott rejtegették és ellátták őket, feltétlenül jók voltak – és ők valóban azok voltak. Jó volt Anne szemében az apja is. Vagyis – régi filozófiai hagyomány szerint – jó (és szép) az, akit szeretünk és aki minket szeret – ha nem követ el gonoszságot másokkal szemben… Jók azok, akik másoknak segítenek, akiket empátia mozgat.

Anne reflexióit Szókratész szavaival is összevethetjük. Jó az, aki ama választás elé állítva, hogy inkább igazságtalanságot követ el mással szemben, vagy elszenvedi az igazságtalanságot, az utóbbit (az igazságtalanság elszenvedését) választja. Aki az elsőt választja (az igazságtalanság elkövetését), az hitvány, rossz – de azért nem gonosz. Az önző Frau Van Daan, aki Annét mindig megszidta, Anne szemében rossz ember – de nem gonosz. A nácik voltak a gonoszok.

A holokauszt idején mindannyian megtanultunk különbséget tenni rossz és gonosz között. Azóta megismerkedtem Bertold Brecht meglátásával is: „Rettenetes nagy a kísértés a jóra!” Nagyon kevés ember (Shakespeare III. Richárdján kívül talán senki sem) mondja önmagáról, hogy úgy döntött, gazember lesz; inkább úgy hiszik az emberek, hogy ők alapjában véve jók, és csak akkor ártanak másoknak, ha azok rászolgáltak, vagy ha máskülönben ők maguk elveszítenének valami fontosat. Ha hasznukra válna, inkább jót tennének.

Három oka van annak, hogy a legtöbben miért nem segítettek a zsidókon.

Az első az ideológia. Vagy maguk is hittek a náci ideológiában, vagy féltek azoktól, akik hittek benne. Ezt 1944-ben tanultam meg. Egy német katona azért segített nekünk, mert egyedül volt, és a bajtársai közül senki nem tudott róla. A második ok a közönyösség. Mi közöm hozzá, nem nézek oda. A harmadik ok az előny, a haszon. Ha a zsidóktól elvesznek valamit, azt nekünk lehet adni. Beköltözhetünk a lakásukba, megkaphatjuk az üzletüket, használhatjuk a bútoraikat és a ruháikat.

A közömbösség, az irigység, a megfelelő ideológia már önmagában is elég rossz, nélkülük egyáltalán nem is létezhetne diktatúra. De ez még mindig nem a gonosz, a radikális gonosz.

Anne Frank elgondolkodott a gonoszon, de miközben a naplóját írta, személyesen nem tapasztalta meg a radikális gonoszt, amikor pedig találkozott vele, már nem tudott naplót vezetni.

A gonosz és a radikális gonosz is két különböző dolog. Hogy mi a gonosz, az függ a kultúrától. Minden kultúrában van valami, amit tabunak nevezhetünk, valami olyan határ, amit nem lehet átlépni anélkül, hogy ne vétenénk az adott kultúra alapértékei ellen. A zsidó-keresztény kultúrában az egyik legfontosabb tabu a gyermekgyilkosság tilalma. Csak a leggonoszabb zsarnok rendel el gyermekgyilkosságot – mint az Ótestamentumban a fáraó vagy az Újtestamentumban Heródes. Aki gyermekgyilkosságra ad parancsot, az a gonosz mintaképe. A gyermekgyilkosság minden résztvevője felelős a gonoszságért. A gyermekgyilkosság megparancsolója gonosz (Shakespeare). A gonosz ember önként vesz részt a gyermekgyilkosságban. Hogy ez a kívánság fizikai vagy pszichikai, az most nem érdekel bennünket.

A holokauszt ideje alatt történt Magyarországon, hogy amikor már az összes zsidót elhurcolták egy városból, apácák egy kilencéves kislányt rejtegettek egy kolostorban. A gyermek súlyosan megbetegedett, kórházba kellett vinni. Az apácák gondoskodtak róla, hogy a kislány ágyán ne legyen névtábla. Egy nyilaskeresztes, aki véletlenül a kórházban járt, fölismerte a gyereket, és azon nyomban értesítette a csendőröket. A beteg kislányt a kórházból deportálták Auschwitzba, és rögtön a gázba küldték.

Miért? Azt kérdem, miért? Mi motiválta vajon ezt az embert? Irigység? Kire? Gyűlölet? Ki iránt? Nyilván örömét lelte a tettében, de anélkül, hogy szadista hajlamait kiélte volna. Csak örömét lelte, érdek nélküli örömöt a gonoszságban. A család egyetlen túlélője, a kislány bátyja mesélte el a történetet a könyvében. És ő sem érti.

A radikálisan gonoszok, úgy vélem, „érdek nélkül” teszik a gonoszságot, ahogyan a jók is a jót.

Anne Frank hitt benne, hogy a jövőben „megjavul” a világ és minden nép.

Nácik által halálra ítélt emberek utolsó leveleit olvastam egyszer. Ők is osztoztak Annénak a világ és az emberek megjavulásába vetett hitében. E nélkül a hit nélkül se meghalni, se túlélni nem lehetett. Nem akarták, hogy a haláluk hiábavaló legyen.

Ha a világ nem is „javul meg”, a népek meg még kevésbé – ha illúzió volt is az egész, azért a haláluk mégsem volt „hiábavaló”. Egyetlen tisztességes ember sem hal meg hiába.

Anne Frank bizonyosan nem. De ő nem meghalt valamiért, hanem sokkal inkább élt valamiért – a halál ellenére élt.

Blaschtik Éva fordítása

Előszó

Anne és a Frank család

Anne Frank 1929. június 12-én született Frankfurtban, Edith és Otto Frank második lányaként. Nővére, Margot három évvel volt idősebb nála. Otto frankfurti felső középosztálybeli német zsidó családból, Edith (lánykori nevén Holländer) pedig jómódú aacheni zsidó nagyiparos felmenőktől származott.

A német nemzetiszocializmus megerősödése, a kilátástalan gazdasági helyzet, a meredeken emelkedő infláció és Adolf Hitler 1933. január 30-i kancellárrá való kinevezése után a Frank családnak nem volt többé maradása Németországban. 1933 nyarán a családfő, Otto egyfajta előőrsként Amszterdamba költözött, hogy mielőbb beindíthassa új vállalkozását. Felesége, Edith feladata az új lakás megtalálása volt, ezért ősztől sokat ingázott Aachen és Amszterdam között, ahol Margot és Anne anyai nagymamájuknál laktak. Edith és Margot decemberben, Anne a következő év februárjában költözött véglegesen Hollandiába.

A Frank család 1942 nyaráig Amszterdam Rivierenbuurt nevű városnegyedében, a Merwedepleinen lakott. Anne a társaihoz hasonlóan normális hétköznapi életet élt, új barátokat szerzett. Anne a közelükben lévő, reformrendszerű Montessori-óvodába, majd -iskolába járt.

Amszterdam a náci megszállás idején

Egy évvel azután, hogy a németek 1940 májusában megszállták Hollandiát, Frankék élete gyökeresen megváltozott. 1942. június 20-án Anne ezt írja naplójában:

A zsidóknak sárga csillagot kell hordani; a zsidóknak le kellett adni biciklijüket; zsidó nem szállhat villamosra; zsidó nem ülhet autóba, személyi tulajdonúba sem; zsidó csak 15 és 17 óra között mehet bevásárolni; zsidó csak zsidó fodrászhoz járhat; zsidók este 20 óra és reggel 6 óra között nem mehetnek ki az utcára; zsidók nem tartózkodhatnak színházban, moziban és más szórakozóhelyen; zsidók nem látogathatnak uszodákat, de tenisz-, hoki- vagy egyéb sportpályákat sem; zsidók nem evezhetnek; zsidók nyilvános helyen semmilyen sportot nem űzhetnek; zsidók este nyolc után nem ülhetnek kint a kertjükben, még ismerősöknél sem; zsidók nem mehetnek be keresztény lakásba; zsidók csak zsidó iskolába járhatnak, és így tovább. Szép kis élet, ez is, az is tilos. Jacque folyton azt mondja nekem: „Már semmit nem merek csinálni, attól félek, hogy tilos.”

1940 októberétől Otto Frank nem lehetett többé saját cégének a tulajdonosa, 1941 szeptemberétől Anne és Margot nem járhatott egy iskolába nem zsidó gyerekekkel, ezért kénytelenek voltak átiratkozni a Zsidó Líceumba. 1942 májusától Frankéknak, mint minden zsidónak Hollandiában, kötelező volt a ruhájukon, jól látható helyen sárga csillagot viselniük.

Ebben az időszakban Otto Frank komoly erőfeszítéseket tett, hogy kimenekítse családját Hollandiából, de próbálkozásai nem jártak sikerrel. Nem sikerült vízumot szereznie, ugyanis a felkeresett követségek egyike sem készült fel arra, hogy országa hontalan státuszú családot fogadjon be.

Menekülés a Hátsó traktusba

Amikor Margot 1942 júliusának elején írásos behívót kapott munkaszolgálatra, a lányok tudomására jutott, hogy szüleik egy ideje már előkészítettek a család számára egy búvóhelyet az apa amszterdami cégének rejtett hátsó épületrészében – a ház a Prinsengracht mentén állt. Otto néhány segítőjével hónapokon át, észrevétlenül szállított a rejtekhelyre ruhákat, edényeket, gyógyszert és egyéb holmit. Július 5-én este aztán Anne és Margot összepakolt néhány holmit a hátizsákjába, és felkészült a másnapi indulásra. Anne kénytelen volt elbúcsúzni szeretett macskájától, Moortjétől is.

Július 6-án a Frank család beköltözött a Hátsó traktusba, amelyen idővel még négy másik emberrel osztoztak. 1944. augusztus 4-ig, a letartóztatásukig nem hagyták el az épületet.

A napló

Anne 1942. június 12-én a tizenharmadik születésnapjára egy naplót kapott ajándékba a szüleitől. Ebbe írta a leveleit, képzeletbeli barátjának, Kittynek címezve.

Már otthon, a Merwedepleinen írni kezdett, ezt aztán a búvóhelyen is folytatta. Bejegyzéseit először csak magának szánta, 1944 tavaszán azonban családjával egy illegális londoni rádióadást hallgatva megtudta, hogy az emigráns holland kormány egyik minisztere a háború után szeretné megjelentetni a német megszállás idején keletkezett magánnaplókat és levelezéseket. Annét ez arra inspirálta, hogy Het Achterhuis (A Hátsó traktus) címmel a naplóját regényformába öntse. Nekilátott megszerkeszteni és újraírni az addig lejegyzett szövegeit, és a legtöbb szereplőnek álnevet adott.

A napló utolsó bejegyzése 1944. augusztus 1-jén kelt. Három nappal később, augusztus 4-én Annét a rejtekhely többi lakójával együtt felfedezték, letartóztatták és elhurcolták. Otto Frank a Hátsó traktusban rejtőzők közül egyetlenként túlélte a háborút, és visszatért a koncentrációs táborból. Hátralévő életét az Anne naplójában örökül hagyott eszmék terjesztésének, valamint az oktatásnak szentelte.

A Prinsengracht 263-as számú ház alaprajza

A Prinsengracht 263-as számú ház

Napló

1942. június 12.

Remélem, hogy előtted minden titkom feltárhatom, ahogy még senki másnak, és azt is, hogy sok mindenben segítségemre leszel.

1942. szeptember 28. (betoldás)

Már mostanáig is sokat segítettél te is, és Kitty is, akinek rendszeresen írok. Ez a naplóírás egészen jó dolog, alig bírom kivárni azt az órát, amikor időt szakíthatok rá, hogy beleírjak.

Annyira örülök, hogy magammal hoztalak!

Vasárnap, 1942. június 14.

Onnan kezdem, amikor megkaptalak, vagyis amikor megláttalak születésnapi ajándékaim között (ott voltam ugyan akkor is, amikor megvásároltak, de az nem számít).

Pénteken, június 12-én már hat órakor fölébredtem, ami teljesen érthető, ha az embernek születésnapja van. Hatkor viszont még nem kelhettem fel, türtőztetnem kellett a kíváncsiságomat háromnegyed hétig. Tovább már nem bírtam, átmentem az ebédlőbe, ahol Moortje (a macska) üdvözlésül a fejével nekem dörgölőzött.

Pontban hétkor bementem papához és mamához, onnan meg a nappaliba, hogy kicsomagoljam az ajándékaimat, és elsőnek téged pillantottalak meg, talán a legszebbet az ajándékok közül. Ott állt még egy rózsacsokor is és két szál bazsarózsa. Papától és mamától kaptam még egy kék blúzt, egy társasjátékot, egy üveg szőlőlét, amely szerintem egy kissé borízű (szőlőből készül a bor is), egy kirakójátékot, egy tégely krémet, egy takarékpénztári lapot 2,50 guldenről és egy utalványt két könyvre. Azután kaptam még egy könyvet is, a Camera Obscurát1, de az már Margot-nak megvolt, ezért utóbb be is cseréltem, egy üvegtálban magam sütötte süteményt (süteménykészítésben már igen ügyes vagyok), meg más édességeket is, és anyától egy földieper-tortát. Nagyitól is jött egy levél, épp időben, de az csak a véletlennek tulajdonítható.

Azután értem jött Hanneli, és mentünk az iskolába. A szünetben teasüteménnyel kínáltam a tanárokat és a diákokat; utána tovább folyt a tanítás. Öt órára értem haza, mert még tornaórán is voltam (amin csak néző lehetek, mert a karom és a lábam könnyen kificamodik), és születésnapi ajándékként röplabdát választottam az osztálytársaimnak. Sanne Ledermann amúgy is hozzánk jött volna, de én a tornaóráról meghívtam még Ilse Wagnert, Hanneli Goslart és Jacqueline van Maarsent is, az osztálytársaimat. Régebben Hanneli és Sanne voltak a legjobb barátnőim, és ha minket együtt láttak, azt mondták: „Itt jön az Anne, Hanne, Sanne.” Jacqueline van Maarsennel csak nemrég ismerkedtem meg a Zsidó Líceumban, most ő a legjobb barátnőm. Ilsének Hanneli a legjobb barátnője, Sanne pedig egy másik iskolába jár, neki ott vannak barátnői.

Egy díszkiadású Holland mondák és legendák könyvet kaptam tőlük, de tévedésből sajnos csak a második kötetét, úgyhogy az első kötetért utóbb két másik könyvemet kellett odaadnom cserébe. Helene néni hozott nekem még egy kirakójátékot, Stephanie néni egy gyönyörű brosst, Leny néni pedig egy pompás könyvet: Daisy vakációja a hegyekben. Reggel a fürdőkádban arra gondoltam, milyen pompás volna, ha volna egy kutyám, olyan, mint Rin-tin-tin2. Én is Rin-tin-tinnek hívnám, és amikor iskolában vagyok, ellenne a pedellusnál vagy szép időben a biciklitárolóban.

Vasárnap délután zsúr volt nálam. Rin-tin-tin nagyon tetszett az osztálytársaimnak. Kaptam két brosst, egy könyvjelzőt és két könyvet. Most akkor egyet s mást el kell mondanom az osztályról és az iskoláról, kezdem a diákokkal.

Betty Bloemendal egy kissé szegényesen néz ki, azt hiszem, valóban szegény is, a város nyugati részén, a Jan Klasen utcában lakik, és közülünk senki sem tudja, hogy az merre van. Az iskolában nagyon okosnak látszik, de ez talán csak a szorgalmától van, mert itt és most nemigen jeleskedett. Meglehetősen nyugodt gyerek.

Jacqueline van Maarsen számít a legjobb barátnőmnek, de igazi barátnőm még soha nem volt. Jacque-ról először azt hittem, hogy majd ő lesz az, de nagyot csalódtam.

D. Q. igen ideges természetű gyerek, folyton elfelejt valamit, egymás után kapja a büntetési feladatokat. Nagyon jószívű, különösen G. Z.-hez.

E. S. olyan borzasztóan sokat locsog, hogy az már kellemetlen. Mikor kérdez tőled valamit, az ujjaival már a hajadban babrál vagy a gombjaidat fogdossa. Azt mondják, hogy E. ki nem áll engem, de ezen nem bosszankodom, mert én sem tartom őt igazán rokonszenvesnek.

Henny Mets vidám és mulatságos gyerek, csak nagyon hangosan beszél, és egészen gyerekesen viselkedik, mikor az utcán játszik. Sajnos a barátnője, Beppy nagyon rossz hatással van rá, ő is mindig piszkos és elhanyagolt külsejű.

J. R.-ről egész fejezeteket lehetne írni. Felvágós, éles nyelvű, kellemetlen, felnőtteskedő, alattomos és képmutató gyerek. Kár, hogy annyira behálózta Jacque-ot. J., ha a legkisebb baj éri, már zokog, nagyon nyafka és borzasztóan affektál. J. kisasszony képtelen elviselni, ha nem neki adnak igazat. Nagyon gazdag, egy egész szekrényre való csinos ruhája van, de mind nagyon öregesen áll rajta. Azt képzeli magáról a gyerek, hogy milyen szép, pedig épp ellenkezőleg. J. meg én abszolúte ki nem álljuk egymást.

Ilse Wagner is vidám és mulatságos, de nagyon precíz, órákig képes nyavalyogni valamin. Ilse eléggé kedvel engem. Nagyon okos, de lusta.

Hanneli Goslar, vagy ahogy az iskolában hívják, Lies, egy kissé különös természetű, az iskolában gyakran zavarba jön, otthon viszont nagyon szemtelen. Mindent, amit hall, elfecsegi otthon az anyjának. De nyíltan kimondja a véleményét, és ezért, különösen az utóbbi időben, igen nagyra becsülöm.

Nannie van Praag-Sigaar kicsi, mókás és bölcs gyerek. Szerintem igen szeretetreméltó. Meglehetősen okos. Többet nem tudok mondani róla.

Eefje Jong egészen különleges gyerek. Alig múlt tizenkettő, és máris olyan, mint egy hölgy. Úgy bánik velem, mint egy csecsemővel. Nagyon segítőkész, és ezért én is kedvelem.

G. Z. a legszebb lány az egész osztályban. Bájos arca van, de az iskolában meglehetősen buta. Azt hiszem, meg fogják buktatni, de ezt persze nem mondom meg neki.

(Betoldás)

Legnagyobb csodálkozásomra G. Z.-t nem buktatták meg.

Végül, hogy a tizenkét lány közül én G. Z. mellett ülök.

A fiúkról lehet sok meg lehet kevés szót is ejteni.

Maurice Coster a sok rajongóm egyike, de nagyon kellemetlen kölyök.

Sallie Springer rettentően piszkos kölyök, és az a pletyka járja róla, hogy már volt viszonya. Én mégis rendkívülinek érzem, annyira mókás.

Emiel Bonewit G. Z. iránt rajong, akit ez elég közömbösen hagy. Eléggé unalmas fiú.

Rob Cohen is szerelmes volt belém, de ma már ki nem állhatom. Képmutató, hazudozós, sopánkodó, bolond és kellemetlen fiú, és túl sokat képzel magáról.

Max van de Velde Medemblikbe valósi parasztfiú, de nagyon rátermett, mondaná Margot.

Herman Koopman is nagyon elhanyagolt külsejű, akárcsak Jopie de Beer, aki igen szerelmes természetű és lánybolond.

Leo Blom Jopie de Beer kebelbarátja, és barátjának piszkossága rá is ragadt.

Albert de Mesquita a Montessori-iskola hatodik osztályából jött át, egy osztállyal feljebb is került. Nagyon okos.

Leo Slager ugyanebből az iskolából jött, de nem annyira okos.

Ru Stoppelmon egy bolondos, kis termetű fiú Almelóból, aki valamivel később került az iskolába.

C. N. csinál mindenfélét, amit nem szabad.

Jacques Kocernoot mögöttünk ül C. N.-nel együtt, és mi (G. és én) betegre nevetjük magunkat rajtuk.

Harry Schaap a legrendesebb fiú az osztályban, és elég kedves.

Werner Joseph úgyszintén, de időnként annyira hallgatag, hogy unalmasnak látszik.

Sam Salomon igazi külvárosi gyerek, egy csibész. (Rajongó!)

Appie Riem meglehetősen ortodox, de egy patkány.

Most abba kell hagynom. Legközelebb majd ismét jó sokat fogok írni, vagyis neked elmondani. Viszlát, úgy örülök neked!

Szombat, 1942. június 20.

Olyan embernek, mint én, egészen különös érzés naplót írni. Nemcsak azért, mert eddig még nem írtam, hanem mert úgy érzem, hogy később majd sem engem, sem másvalakit nem fognak érdekelni egy tizenhárom éves diáklány ömlengései. Igazából nem is erről van szó, szeretek írni, de még inkább örülök annak, hogy mindenféle dologról jól kiönthetem a szívemet.

„A papír türelmesebb az embereknél”, ez a mondás járt az eszemben, mikor egy enyhén melankolikus napon fejemet a kezembe temetve unatkoztam, és tehetetlenségemben még azt sem tudtam eldönteni, hogy otthon maradjak vagy elmenjek hazulról, végül is ott ragadtam a székben, és töprengtem tovább. Valóban, a papír türelmes, de ezt a kemény kötésű füzetet, amely a fennkölt „napló” nevet viseli, amúgy sem szándékozom soha bárkinek is megmutatni, hacsak nem akad valaha az életben egy olyan barátom vagy barátnőm, aki „a” barátom vagy „a” barátnőm lesz, más embert különben miért érdekelne.

Ezzel el is érkeztem oda, ahonnan az egész napló ötlete ered: nincs barátnőm.

Hogy még érthetőbb legyen, meg kell magyaráznom, mert senki nem értheti meg, hogy egy tizenhárom éves lány miért volna teljesen egyedül a világon. Ez így nem is igaz. Drága jó szüleim vannak, és egy tizenhat éves nővérem, és ha összeszámolom, legalább harminc ismerősöm meg akiket barátnőknek szoktak mondani. Van egy sor rajongóm is, akik lesik minden pillantásomat, és ha másképp nem megy, törött zsebtükrükkel igyekeznek az osztályban egy pillantást vetni rám. Rokonaim is vannak, kedves nagynénikéim és meleg otthonom. Látszólag semmi nem hiányzik, kivéve „a” barátnőt. Egyik ismerősömmel sem tudok mást kezdeni, mint hogy elszórakozom vele, de hétköznapi dolgokon kívül soha semmi másról nem esik szó közöttünk, senkivel nem váltok bizalmasabb szavakat, és itt van a kutya elásva. Talán bennem nincs elég bizalom, mindenesetre ez az igazság, és sajnos nem tudok segíteni rajta. Ezért találtam ki a naplót.

És most, hogy ennek a képzeletemben már régóta várt barátnőmnek a jelentőségét növeljem, nem akarom a napi eseményeket csak úgy szokványosan följegyezni ebbe a naplóba, hanem azt szeretném, hogy maga ez a napló legyen a barátnőm, és hívják úgy, hogy Kitty.

De előbb az én eddigi életemről! (Tiszta hülyeség, ilyesmit nem felejt el az ember.) Minthogy a Kittynek szóló mondanivalómat senki nem értheti meg, ha így ajtóstul rontok be a házba, előbb röviden el kell mondanom életem történetét, még ha nem szívesen teszem is.

Apám, a legdrágább apa, akivel valaha is találkoztam, harminchat évesen vette el anyámat, aki akkor huszonöt volt. A nővérem, Margot 1926-ban született Németországban, Majna-Frankfurtban. Utána jöttem én 1929. június 12-én. Négyéves koromig Frankfurtban laktam. Tősgyökeres zsidó család vagyunk, ezért apám 1933-ban áttelepült Hollandiába, és igazgató lett a Holland Opekta Gyümölcsízgyártó Társaságnál. Anyám, Edith Frank-Holländer szeptemberben úgyszintén Hollandiába jött, míg Margot és én Aachenbe kerültünk, ahol nagyanyám lakott. Margot azután decemberben érkezett Hollandiába, én pedig februárban, úgy is, mint Margot születésnapi ajándéka.

Hamarosan a Montessori-iskola óvodájába kerültem. Oda jártam hatéves koromig, onnan mentem az iskola első osztályába. A hatodik osztályban az igazgatónőhöz, Kuperus asszonyhoz jártam. Az iskolaév végén szívet tépő búcsút vettünk egymástól, sírtunk mind a ketten, ugyanis fölvettek a Zsidó Líceumba, ahová Margot is járt.

Életünk tele volt izgalmakkal, mert a család Németországban maradt tagjait sem kímélték meg a hitleri zsidótörvények. A pogromok után, 1938-ban két nagybátyám, anyám testvérei elmenekültek, majd biztonságban megérkeztek Észak-Amerikába, idős nagyanyám pedig idejött hozzánk. Hetvenhárom éves volt akkor.

1940 májusa után a jó napoknak befellegzett: először a háború, utána a fegyverletétel és a németek bevonulása, és elkezdődött a zsidók sanyargatása. Egymás után hozták a zsidótörvényeket, és szabadságunkat is erősen korlátozták. A zsidóknak sárga csillagot kell hordani; a zsidóknak le kellett adni biciklijüket; zsidó nem szállhat villamosra; zsidó nem ülhet autóba, személyi tulajdonúba sem; zsidó csak 15 és 17 óra között mehet bevásárolni; zsidó csak zsidó fodrászhoz járhat; zsidók este 20 óra és reggel 6 óra között nem mehetnek ki az utcára; zsidók nem tartózkodhatnak színházban, moziban és más szórakozóhelyen; zsidók nem látogathatnak uszodákat, de tenisz-, hoki- vagy egyéb sportpályákat sem; zsidók nem evezhetnek; zsidók nyilvános helyen semmilyen sportot nem űzhetnek; zsidók este nyolc után nem ülhetnek kint a kertjükben, még ismerősöknél sem; zsidók nem mehetnek be keresztény lakásba; zsidók csak zsidó iskolába járhatnak, és így tovább. Szép kis élet, ez is, az is tilos. Jacque folyton azt mondja nekem: „Már semmit nem merek csinálni, attól félek, hogy tilos.”

1941 nyarán Nagyi súlyosan megbetegedett. Meg kellett operálni, és a születésnapom sem sikerült valami fényesre. Ahogyan 1940 nyarán sem, mert a háborúnak akkor lett vége Hollandiában. Nagyi 1942 januárjában meghalt. Senki nem tudja, mennyit gondolok rá, és hogy még mindig mennyire szeretem őt. Ezt az 1942-es születésnapomat most oly módon ünnepeltük meg, hogy behozzuk a lemaradást, és Nagyi emlékére gyertyát is gyújtottunk.

Mi négyen még jól vagyunk, és ezzel el is érkeztem a mai naphoz, 1942. június 20-ához, amikor is ünnepélyesen felavatom a naplót.

Szombat, 1942. június 20.

Drága Kitty!

Hát akkor neki is látok. Olyan csend és nyugalom van, apa és anya elmentek hazulról, Margot pedig valami fiúkkal pingpongozik Trees nevű barátnőjénél. Mellesleg az utóbbi időben én is sokat pingpongozom, olyannyira, hogy négy lánnyal együtt egy pingpongklubot is alapítottunk. A klubnak a neve: „A Kis Göncöl mínusz kettő”. Bolondos egy név, mert egy tévedésünkön alapszik. Valami különleges nevet akartunk választani, és mind az öten egyetértettünk abban, hogy egy csillagnév legyen, a Kis Göncöl. Azt hittük ugyanis, hogy öt csillagból áll, de tévedtünk, az is ugyanúgy hét csillagból van, mint a Nagy Göncöl. Hát ezért „mínusz kettő”. Ilse Wagnernak van pingpongfelszerelése, és Wagnerék nagy ebédlőjét mindig használhatjuk. És mert az öt pingpongozó lány, különösen nyáron, nagyon szeret fagylaltozni, a pingpongozásban meg jól kimelegszik az ember, játék után többnyire a legközelebbi fagylaltozóban kötünk ki, már ahová zsidók is járhatnak, a Delphiben vagy az Oázisban. Pénztárcát már nem is viszünk magunkkal, ugyanis az Oázis legtöbbször annyira tele van emberekkel, hogy kiterjedt ismeretségi körünkből némely jótékony uraság vagy valamelyikünk rajongója annyi rengeteg fagylalttal kínál meg minket, hogy egy hétre is sok volna.

Gondolom, egy kissé meglepődsz azon, hogy ilyen fiatalon már rajongókat emlegetek. Sajnos, bár olykor hála istennek, az iskola nem mentes ettől a rossz szokástól. Valahányszor egy fiú megkérdi, hogy hazakerekezhet-e velem, és elkezdünk beszélgetni, tíz esetből kilencszer biztos lehetek benne, hogy az illető ifjoncnak megvan az a rossz szokása, hogy egyből lángra lobban irántam, és többé le sem veszi rólam a szemét. Egy idő múltán persze lelohad ez a szerelem, leginkább attól, hogy a tüzes pillantásokra nem sokat adok, és vidáman továbbkarikázom. Ha meg netán túl meleggé válna a helyzet, egy kicsit megbillenek a biciklivel, a táskám meg lepottyan, mire az ifjú ember udvariasan leszáll, és miközben átnyújtja nekem a táskát, én már rég valami egészen másról beszélek. Ezek azonban csak a legártalmatlanabb esetek, vannak, akik csókot dobnak vagy megpróbálják megragadni a karomat, de ezzel célt is tévesztenek, mert leszállok, és megszakítom a további együttlétet, avagy, úgymond, megsértődöm, és kurtán-furcsán közlöm, hogy induljon hazafelé.

No lám, barátságunk alapjait már meg is vetettük. Viszlát holnapig.

Anne

Vasárnap, 1942. június 21.

Drága Kitty,

Az egész osztály reszket. Az oka természetesen: kitűzték a tanárok osztályozó értekezletét. A fél osztály fogadásokat köt, ki megy át, ki bukik meg. G. Z. és én hülyére nevetjük magunkat két szomszédunkon, C. N.-en és Jacques Kocernooton, akik már az egész nyári szünetre kapott pénzükbe fogadtak egymással. „Te átmész”, „én nem”, „de igen”, ez folyt reggeltől késő estig, hiába néz rájuk G. csendért rimánkodó tekintettel, még az én mérges kifakadásaimra sem nyughatnak. Szerintem az osztály negyedrészének meg kell buknia, ennyi tökfej van köztünk, másfelől viszont a tanárok a világon a legszeszélyesebbek, de talán most, kivételesen, a mi előnyünkre lesznek szeszélyesek.

A barátnőimért és magamért nemigen aggódom, mi át fogunk csúszni. Csak a matekban nem vagyok biztos. Türelem, türelem. Addig is bátorságot öntünk egymásba. Én elég jól kijövök a tanárokkal is, a tanárnőkkel is. Kilencen vannak, hét férfi és két nő. Keesing tanár úr, az öreg matektanár egy időben nagyon haragudott rám, amiért annyit fecsegek. Többször egymás után rám szólt, végül büntetési feladatot rótt ki. Dolgozatot kellett írnom Egy szószátyár címmel. Egy szószátyár, mit lehet erről írni? Majd később megoldom. Miután beírta, fogtam az ellenőrzőmet, visszatettem a táskámba, és próbáltam nyugton maradni.

Este már végeztem a többi házi feladattal, mikor észrevettem a beírást a dolgozatról. A töltőtollam végét rágva elkezdtem törni rajta a fejem. Összevissza firkálni és a lehető legjobban széthúzni a betűket általában mindenki képes, de meggyőző bizonyítékot találni a beszéd fontosságára, az már igen. Addig töprengtem, amíg rá nem jöttem a nyitjára, majd teleírtam a kiszabott három oldalt, és kész. Érvként azt hoztam fel, hogy sokat beszélni ugyan női tulajdonság, de igyekezni fogok egy kissé visszafogni magam, bár egészen leszokni soha nem tudok róla, mert anyám is ugyanolyan sokat beszél, akárcsak én, ha nem többet, és öröklött tulajdonságainkon nemigen változtathatunk.

Keesing tanár úr az érveimet olvasván nem állta meg nevetés nélkül, de amikor a következő órán ismét rám jött a beszélhetnék, kirótta rám a második büntetési feladatot. Most „Egy javíthatatlan szószátyárról” kellett írnom. Megoldottam azt is, és a két következő órán Keesingnek nem lehetett panasza rám. A harmadik órán azonban ismét zűr támadt. „Anne Frank beszélgetés miatt büntetési feladatot kap ezzel a címmel: Háp-háp-háp, locsogták a kacsák.”

Az osztály nevetésben tört ki. Velük nevettem én is, pedig a fecsegés tárgyában már minden találékonyságomat kimerítettem. Most már valami egész mást, valami egészen eredeti dolgot kell írnom. Ekkor Sanne, a barátnőm, aki jól verselt, felajánlotta, hogy segít nekem az egész dolgozatot elejétől végig versben megírni. Odavoltam a boldogságtól. Ha Keesing ezzel az értelmetlen dolgozattal bolonddá akar tenni, most majd én teszem őt háromszorosan bolonddá.

A költemény elkészült és remekbe sikeredett! Egy kacsaanyáról, egy hattyúapáról és három kiskacsájukról szólt, akiket örökös hápogásuk miatt az apjuk halálra csipkedett. Szerencsére Keesing megértette a tréfát, és magyarázatokkal fűszerezve fel is olvasta a verset az osztály előtt, majd utána még több, más osztályban is. Azóta szabad beszélnem óra közben, és nem kapok több büntetési feladatot, sőt, Keesing folyton viccelődik velem.

Anne

Szerda, 1942. június 24.

Drága Kitty,

Rettentő meleg van, mindenki majd megfő és fulladozik, és ebben a hőségben kell mindenhová gyalog szaladgálnom. Most látom csak, milyen jó dolog a villamos, különösen a nyitott kocsi, de ebben az élvezetben nekünk, zsidóknak már nem lehet részünk, mi be kell érjük gyalogosan. Tegnap a déli szünetben fogorvoshoz kellett mennem a Jan Luyken utcába. A Stadstimmertuinben lévő iskolánktól ez elég messze esik. Délután az iskolában kis híján elaludtam. Szerencsére sokan maguktól is itallal kínálják meg az embert. A fogorvos asszisztensnője igazán nagyon kedves.

Az egyetlen eszköz, amelyen még közlekedhetünk, a komp. A Jozef Israel rakparti révész azonnal felvett minket, amikor megkértük, hogy vigyen át. A zsidók nyomorúságáról igazából nem a hollandok tehetnek.

Csak már ne kellene iskolába járni, a biciklimet a húsvéti szünetben ellopták, anyáét meg apa átadta megőrzésre keresztény ismerőseinek. De szerencsére gyors léptekkel közeleg a vakáció, még egy hét, és vége a szenvedésnek.

Tegnap reggel kedves élményben volt részem. Épp a biciklitároló mellett mentem el, amikor valaki utánam szólt. Körülnéztem, és megpillantottam mögöttem egy csinos fiút, akivel előző este Wilmánál találkoztam. A fiú Wilmának, az egyik ismerősömnek a másod-unokatestvére. Wilmát először nagyon vonzónak tartottam. Persze az is, de egész nap egyfolytában semmi másról, csak fiúkról beszél, kezd unalmas lenni. A fiú egy kissé bátortalanul odajött hozzám, és bemutatkozott, hogy ő Hello Silberberg. Egy kissé meglepődtem, mert igazából nem tudtam, mit akar, de azután mindjárt kiderült. Szeretne velem lenni, és elkísérni az iskolába. „Ha neked is arra visz az utad, veled megyek”, feleltem, és együtt mentünk tovább. Hello már tizenhat, és érdekesen tud beszélni mindenféle dolgokról.

Ma reggel ismét ott várt, remélem, ez a továbbiakban is így lesz.

Anne

Szerda, 1942. július 1.

Drága Kitty,

Egészen máig tényleg nem volt időm írni. Csütörtökön egész délután az ismerőseimnél voltam, pénteken látogatók voltak nálunk, és ez így folyt egészen máig.

Hello és én ezen a héten jól összeismerkedtünk, sok mindent mesélt az életéről. Ő Gelsenkirchenbe valósi, és a szülei nélkül él itt, Hollandiában, a nagyszüleivel. A szülei Belgiumban vannak, de neki semmi lehetősége nincs hozzájuk kijutni. Hellónak volt egy barátnője, Ursula. Ismerem őt, a szelíd unalom mintaképe. Mióta velem találkozott, Hello fölfedezte, hogy Ursula mellett elalszik. Vagyis akkor én élénkítőszerként működöm, az ember sohasem tudhatja, mi mindenre fogják használni!

Jacque szombat este nálam aludt. Délután Jacque Hannelinél volt, én meg halálra untam magam.

Úgy volt, hogy este Hello idejön hozzám, de hat óra körül felhívott. Amikor fölvettem a kagylót, ezt mondta: „Itt Helmuth Silberberg. Beszélhetnék, kérem, Annéval?”

„Igen, Hello, itt Anne.”

„Szervusz, Anne, hogy vagy?”

„Köszönöm, jól.”

„Azt akartam mondani, hogy sajnos ma este nem mehetek el hozzád, de most mégis beszélni szeretnék veled. Megfelel, ha tíz perc múlva ott leszek az ajtód előtt?”

„Igen, megfelel, akkor szervusz!”

„Szervusz, már megyek is!”

A kagyló a helyére, gyorsan átöltöztem, és egy kissé felfésültem a hajamat. Azután izgatottan nézelődtem ki az ablakon. Végre megjött. Csodának csodájára nem dübörögtem le egyből a lépcsőn, hanem megvártam, amíg csönget. Akkor lementem, ő pedig szinte beesett az ajtón.

„Mit szólsz hozzá, Anne, a nagyanyám szerint te túl fiatal vagy ahhoz, hogy rendesen együtt járjunk. Azt mondja, menjek inkább Löwenbachékhoz, de te talán tudod, hogy már nem járok Ursulával.”

„Tényleg? Összevesztetek?”

„Nem, ellenkezőleg. Én ugyan megmondtam Ursulának, hogy mi ketten úgysem boldogulunk egymással, ezért azután nem is kellene együtt járnunk, közben viszont Ursulát minálunk mindig szívesen látják, én meg abban reménykedtem, hogy ők is engem. Én ugyanis azt hittem, hogy Ursula egy másik fiúval mászkál, és aszerint bántam is vele. De ez egyáltalán nem volt igaz. Most pedig szólt a nagybátyám, hogy kérjek bocsánatot Ursulától, de ezt én természetesen nem akarom, azért is szakítottam vele, de ez csak az egyik ok a sok közül.

Nagyanyám azt akarja, hogy Ursulával járjak, és ne veled, de erről nekem más a véleményem, eszem ágában sincs. Idős emberek néha olyan régimódian tudnak gondolkodni, ehhez már nem tudom tartani magam. Én ugyan rá vagyok utalva a nagyszüleimre, de bizonyos értelemben ők is énrám. Így most szerda esténként szabad vagyok, mert a nagyszüleim úgy tudják, faesztergályos-képzésre járok, de közben a cionista párt egyik klubjába megyek. Amit a nagyszüleim tiltanak, mert nagyon ellenzik a cionizmust. Nem vagyok fanatikus cionista, csak épp érdekel. Többet nem is akarok odamenni, akkora zűrök voltak ott az utóbbi időben. Ez a szerda este az utolsó, hogy benézek hozzájuk. Akkor azután ráérek szerda este is, szombat délután is meg szombat este meg vasárnap délután is, meg máskor is.”

„De ha a nagyszüleidnek nem tetszik, nem teheted meg titokban sem.”

„A szerelmet nem lehet erőltetni.”

Közben már a Blankevoort könyvkereskedés elé értünk, ott álldogált Peter Schiff két másik fiúval; hosszú idő óta most történt először, hogy ismét rám köszönt, aminek nagyon megörültem. Hétfő este Hello meglátogatott minket, hogy apával és anyával megismerkedjen. Tortával és édességgel kínáltam, volt minden, tea és sütemény is, de sem Hello, sem én nem óhajtottunk ott üldögélni egymás mellett az asztalnál, elmentünk sétálni, és csak tíz perccel nyolc után értünk haza. Apa nagyon haragudott, megengedhetetlennek tartotta, hogy elkésem, meg kellett ígérnem, hogy ezután tíz perccel nyolc előtt mindig otthon leszek. Jövő szombatra meg vagyok híva Hellóékhoz.

Wilma elmondta, hogy egy este Hello nála járt, és ő megkérdezte tőle: „Ki tetszik neked inkább, Ursula vagy Anne?” Mire Hello így felelt: „Semmi közöd hozzá.”

De amikor Hello elbúcsúzott (egész este nem is beszélgettek többet), még ennyit mondott neki: „Nos hát… Anne. Szervusz. De egy szót se senkinek!” Durr, csapta be az ajtót maga után.

Minden jel arra mutat, hogy Hello szerelmes belém, aminek nagyon örülök, fő a változatosság. Margot azt mondaná, hogy Hello egy nagyon derék srác, szerintem is az, sőt még több is annál. Anya is rettentően dicséri. „Értelmes gyerek, udvarias és kedves fiú.” Örülök neki, hogy a családban mindenkinek elnyerte a tetszését, de már a barátnőimnek nem, őket viszont Hello gyermetegnek tartja, és ebben igaza van. Jacque örökösen Hellóval nyaggat engem; pedig valójában nem vagyok szerelmes belé, egyáltalán nem, de nekem is lehetnek barátaim, ezt nem róhatja fel senki.

Anya egyfolytában tudni akarja, kihez mennék feleségül, de soha nem fogja kitalálni, hogy Peterhez, ezt ugyanis sikerült kiverni a fejéből, szemlesütés és elpirulás nélkül. Úgy szeretem Petert, ahogy még senki mást, és állandóan azzal áltatom magam, hogy Peter csak azért jár más lányokkal, hogy érzéseit elleplezze. Lehet, hogy azt hiszi, hogy Hello meg én szerelmesek vagyunk egymásba. De ez nem igaz. Csak a barátom, vagy ahogy anyám mondja, a gavallérom.

Anne

Vasárnap, 1942. július 5.

Kedves Kitty,

Az évzáró ünnepség a Zsidó Színházban a tervek szerint folyt le, a bizonyítványom egyáltalán nem rossz, egy tárgyból kaptam elégtelent, algebrából ötöst, a többi csupa hetes, de van két nyolcasom és két hatosom3 is. Odahaza örültek neki, bár az én szüleim az ilyen osztályzatügyekben egészen mások, mint a többi szülő, nemigen törődnek vele, hogy jó vagy rossz jegyeket kapok, ők csak arra ügyelnek, hogy egészséges vagyok-e, nem vagyok-e túlságosan szemtelen, meg hogy jól szórakozom-e. Ha ebben a három dologban nincs hiba, minden más dolog úgy jó, ahogy van.

Viszont én épp ellenkezőleg gondolom, én nem szeretnék rossz bizonyítványt kapni. Engem csak feltételesen vettek fel a líceumba, nekem tulajdonképpen még a hatos számú Montessori-iskola 7. osztályába kellene járnom, de amikor a zsidó gyerekeknek már csak zsidó iskolába volt szabad járniok, némi tanakodás után Elte tanár úr engem és Lies Goslart feltételesen fölvett ide. Lies is felsőbb osztályba került, csak neki még geometriából pótvizsgázni kell.

Szegény Lies, odahaza alig tud rendesen tanulni; a kishúga, egy elkényeztetett kétéves gyerek egész nap ott játszik a szobájában. Ha Gabinak valami nem tetszik, ordibál, ha pedig Lies ilyenkor nem foglalkozik vele, akkor meg Goslar asszony kezd el ordítozni. Így azután Lies képtelen nyugodtan tanulni, és ezen nem segít az sem, hogy folytonosan számtalan magánórát vesz. Szép kis háztartás a Goslaréké. Goslar asszony szülei a szomszéd kapualjban laknak, de étkezni Goslaréknál szoktak. Van náluk még egy cselédlány is, a kisgyerek, az állandóan szórakozott és figyelmetlen Goslar úr, a háziasszony, aki meg folyton ideges és izgatott, és már megint várandós. Ebben a Jan Steen-szerű4 társaságban a kétbalkezes Lies észre sem vevődik. Margot, a nővérem is megkapta a bizonyítványát, szokás szerint tiszta kitűnő. Ha volna nálunk „cum laude”5, akkor dicsérettel végezte volna az évet, nagyon jó feje van!

Az utóbbi időben apa sokat van otthon, a vállalatnál már nincs keresnivalója; rossz dolog lehet fölöslegesnek érezni magát az embernek. Kleiman úr átvette az Opektát, Kugler úr pedig a Gies és Társa fűszerpótlékgyártó céget, amelyet nemrég, 1941-ben alapítottak.

Egypár napja, mikor apámmal a házunk előtti kis téren sétáltunk, arról kezdett beszélni, hogy el kell majd rejtőznünk, és hogy milyen nehéz dolgunk lesz, teljesen elzárva a világtól. Megkérdeztem tőle, hogy most ezt miért mondja.

„Azért, Anne”, felelte, „mert tudod, már több mint egy éve ruhát és élelmet meg bútorokat helyezünk el másoknál. Nem szeretnénk, ha a holmijaink a németek kezébe jutnának, de még kevésbé szeretnénk, ha minket magunkat kapnának el. Ezért jobb lesz, ha magunktól elmegyünk innen, és nem várjuk meg, amíg elvisznek.”

„De mikor, apa?” Apám komolysága, ahogyan beszélt, egészen megijesztett.

„Emiatt ne nyugtalankodj, mi majd elintézzük, te csak élvezd az életet gondtalanul, amíg lehetséges.”

Ennyi volt az egész. Ó, bárcsak ezek a komor szavak minél később teljesednének be.

Csengetnek, Hello jön, befejezem.

Anne

Tartalom

Heller Ágnes előszava

Előszó

A Prinsengracht 263-as számú ház alaprajza

A Prinsengracht 263-as számú ház

Napló

Utószó

A szerkesztő utószava

A Hátsó traktus lakói

Kronológia

A szövegváltozatok kiadástörténete

Az Anne Frank Alapítvány

Jegyzetek

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szalay Marianne

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Györke Mária

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

ISBN 978 963 s633 068 2

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License