Impresszum

Christopher Moore: Fool

Copyright © Christopher Moore, 2009

Hungarian translation: Pék Zoltán, 2015

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Christopher Moore: Fool

William Morrow, New York, 2009

Fordította: Pék Zoltán

Az Arisztotelész-idézet Szabó Miklós fordítása

A Shakespeare-idézetekhez Arany János, Mészöly Dezső, Nádasdy Ádám, Szabó Lőrinc és Vörösmarty Mihály fordítását használtuk fel.

ISBN: 978-615-5522-95-6 (epub)

ISBN: 978-963-419-006-6 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A kötetet és a borítót tervezte: Kuszkó Rajmund

Olvasószerkesztő: Balogh Béla

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bordás Veronika

Korrektor: Boncz Éva

Műfaj: humor

Trágár történet, melyben bőségesen található indokolatlan kefélés, gyilkolás, fenekelés, csonkítás, árulás, vagyis a közönségesség és istenkáromlás eleddig felderítetlen magassága, valamint rendhagyó nyelvtan, furcsa szavak és egy-egy rejszolás. Ha az ilyesmi nincs ínyedre, nyájas olvasó, ne tovább, hiszen célunk a szórakoztatás, nem a megbotránkoztatás. Viszont ha úgy gondolod, kedvedre való az efféle, akkor ez nagyon is neked szóló történet!

Személyek

Lear – Britannia királya

Goneril – Lear legidősebb lánya

Albany – herceg, a férje

Regan – Lear középső lánya

Cornwall – herceg, a férje

Cordelia – Lear legkisebb lánya, Britannia hercegnője

Gloster – gróf, Lear király barátja

Edgar – a fia, örököse

Edmund – Gloster törvénytelen fia

Remetenő – szent asszony

Kent – gróf, Lear király közeli barátja

Tarsoly – bolond

Burgund herceg – Cordelia kérője

Francia herceg – Cordelia másik kérője

Curan kapitány – Lear testőrségének parancsnoka

Nyáladzó – bolondtanonc

Szellem – mindig van egy rohadt szellem

A szín

Színünk a tizenharmadik századi, többé-kevésbé mitikus Britannia, ahol még részben fennmaradtak a római idők előtti brit kultúra elemei. Britannia magában foglalja a mai Nagy-Britanniát, azaz Angliát, Walest, Írországot és Skóciát, és mindennek Lear a királya. Ahol nincs külön jelölve, ott a körülmények általában nyirkosnak tekinthetők.

I. felvonás

Születésünkkor sírunk, hogy a bolondok

E roppant színpadára feljövünk.

Lear király, IV. felvonás, 6. szín

Egy
MINDIG VAN EGY ROHADT SZELLEM

– Faszparaszt![1]– rikkantotta a holló.

Mindig van egy rohadt holló.

– Bolond ötlet volt megtanítani beszélni, ha engem kérdezel – jegyezte meg az őr.

– A bolondság kötelességem, vitéz – feleltem. Merthogy tényleg. Bolond vagyok. Britannia királya, Lear udvari bolondja. – És egyébként tényleg faszparaszt vagy – tettem hozzá.

– Kapd be! – rikkantotta a holló.

A katona dárdájával a nagy fekete madár felé sújtott, mire az felröppent a falról, és károgva kirepült a Temze fölé. Egy révész felnézett a csónakjából, meglátott bennünket a toronyban, és intett. Felpattantam a falra, és meghajoltam: állok kibaszott szolgálatodra. Az őr morgott egyet, és a holló után köpött.

A Fehér Toronyban mindig is éltek hollók. Ezer éve is laktak itt hollók, mielőtt II. György, Merika idióta királya megsemmisítette a világot. A legenda szerint amíg vannak hollók a Fehér Toronyban, addig Anglia erős marad. Mindegy, akkor is hiba volt megtanítani az egyiket beszélni.

– Gloster gróf közeleg! – kiáltotta egy őrszem a nyugati falon. – Edgar fiával és a fattyú Edmunddal!

A mellettem álló őr vigyorgott. – Gloster, mi? Játszd el neki azt, amikor te kecske vagy, és Nyáladzó meg a gróf, aki összetéveszt tégedet a feleségével.

– Modortalanság lenne – mondtam. – A gróf most özvegyült meg.

– Legutóbb is eljátszottad, amikor itten járt, pedig akkor az asszony még ki se hűlt a sírban.

– Nos, igen, puszta jóindulatból: próbáltam felrázni szerencsétlent a gyászból.

– Jó kis műsor vót. Úgy mekegtél, aszittem, hogy Nyáladzó télleg felnyomta a kárszegét a fenekedbe.

Magamban megjegyeztem, hogy ha alkalom adódik, lökjem le az őrt a falról.

– Azt hallottam – folytatta –, hogy Gloster meg akart öletni téged, de nem tudott ürügyet találni rá a király előtt.

– Gloster nemesember, a gyilkossághoz nincs szüksége ürügyre, csak szeszélyre és pengére.

– Egy frászt. Mindenki tuggya, hogy a király védőszárnya alatt élsz.

Ez igaz volt. Valóban élveztem némi szabadságot.

– Láttad Nyáladzót? – kérdeztem tőle. – Ha Gloster itt van, igény lesz az előadásunkra.

Nyáladzó a bolondtanoncom. Még tökfejnek is nehéz felfogású, és akkora, akár egy igásló.

– Szolgálat előtt a konyhában láttam – mondta az őr.

A konyhában sürgés-forgás fogadott. A cselédség éppen a lakomára készült.

– Láttad Nyáladzót? – kérdeztem Kóstolót. Az asztalnál ülve bámult egy vágódeszkát, amin hideg disznósültek sorakoztak: a király ebédje. Sovány, beteges legény volt, nyilván gyengécske szervezete miatt választották erre a posztra, és mert a legkisebb gond esetén holtan fog összeesni. Kedvtelve meséltem el neki a gondjaim-bajaim, mivel biztos lehettem benne, hogy tőle nem jut messzire.

– Szerinted ez mérgezett? – kérdezett vissza.

– Disznóhús, fiam. Finom. Kapd csak be. A brit férfiak fele odaadná az egyik heréjét, hogy ilyen finomságot ehessen, és még csak délidőre jár. Még én is kísértést érzek. – Megráztam a fejem, hadd csörögjön a csengő a sipkámon, hátha felvidítja. Úgy tettem, mintha elcsórnék egy szelet húst. – Persze csak utánad.

Egy kés állt az asztalba a kezem mellett.

– Vissza, Bolond! – förmedt rám a főszakácsnő, Bugyogi. – Ez a király ebédje, és előbb kapom el a golyóidat, mint hogy adjak belőle.

– A golyóim a tiéid, csak kérned kell, mylady. Vágódeszkán szeretnéd, vagy tálban, tejszínnel, mint a friss barackot?

Bugyogi hümmögve kirántotta a kést az asztalból és visszaballagott, hogy folytassa a pisztrángbelezést. Hatalmas tompora mozgás közben gomolygott, akár egy viharfelhő.

– Gonosz kis törpe vagy, Tarsoly – mondta Vinnyogó, és félénk mosolyán szeplőhullámok ringtak. Az erős csontozatú, vörös hajú lány volt a kukta; magas hangon vihogott, és a sötétben nagylelkűnek bizonyult. Kóstolóval kellemes délutánokon keresztül figyeltük, hogy tekeri ki a tyúkok nyakát.

Apropó, Tarsoly a nevem. Egy apátnőtől kaptam, aki csecsemőkoromban a kolostor lépcsőjén talált. Való igaz, nem vagyok nagydarab, sőt egyesek szerint kifejezetten aprócska, de gyors, akár a macska, és a természet más képességekkel kárpótolt. De hogy gonosz lennék?

– Szerintem Nyáladzó a hercegnő lakosztálya felé tartott – mondta Vinnyogó.

– Úgy ám – bólintott Kóstoló savanyúan. – Az úrhölgy melankóliájára óhajtott gyógyszert.

– És a félnótás odament? – Hogy egymaga tréfálkozzon? Erre még nem állt készen. És ha megbotlik, elesik, pont rá a hercegnőre, akár egy malomkő a pillangóra? – Biztos?

Bugyogi beledobta a kibelezett pisztrángot a nyálkás halakkal teli vékába. – Aztat kántálta: „Menek, hí a kötelesség.” Mondtuk neki, hogy keresni fogod, amikor hallottuk, hogy Goneril hercegnő és Albany herceg is jön.

– Albany idejön?

– Nem ő esküdött meg, hogy a beleid a csilláron fognak lógni? – nézett rám Kóstoló.

– Nem, az Cornwall herceg volt – helyesbített Vinnyogó. – Albany pikára akarta szúrni a fejét, ha jól emlékszem. Ugye pika volt, Bugyogi?

– Az ám, pikára szúrni a fejét – bólintott Bugyogi. – Ha belegondolok, úgy néznél ki! Mint a babád, csak nagyobba’.

– Pont, mint Jones – mutatott Kóstoló a bohócjogaromra, Jonesra, aki valóban saját pofás pofikám kisebb mása egy fényezett nyél végén. Jones beszél helyettem, amikor még az én nyelvem is áthágná a korlátokat a lovagokkal és nemesekkel szemben, mivel az ő feje már eleve botra van tűzve a buták és humortalanok haragja miatt. Finom művészetemet gyakran nem értékeli a tréfa tárgya.

– Valóban a derű netovábbja lenne, Bugyogi. Éppen olyan ironikus kép, mintha a szép Vinnyogó téged forgatna nyárson a tűz fölött, mindkét végeden egy almával, a színhatás kedvéért… habár merem állítani, hogy az egész kastélyt tűzvész emésztené el a lángra kapó zsírtól, de addig biz’ sokat nevetnénk.

Elhajoltam egy erőből elhajított pisztráng elől, és vigyorral köszöntem meg Bugyoginak, hogy nem a kést dobta. Jólelkű fehérnép, habár termetes és gyors haragú.

– Hát – mondtam –, ha fel akarunk készülni az esti mulatságra, elő kell kerítenem egy nyáladzó nyalka legényt.

Cordelia hálókamrája az Északi Toronyban nyílt, ahová leggyorsabban a külső falon lehetett feljutni. Ahogy átvágtam a nagy kapuőrbódénál, egy fiatal, szeplős őr azt kiáltotta: – Isten hozta Gloster grófját! – Odalent a szürke szakállú Gloster és kísérete vonult be a felvonóhídon.

– Isten hozott, Edmund, te fikás fattyú! – kiáltottam át a falon.

Az őr megkopogtatta a vállam: – Nem akarok beleszólni, fickó, de úgy tudom, Edmund érzékeny arra, hogy fattyú.

– Úgy van, őrszem. Nem is kell piszkálni és gúnyolódni, hogy az ember tudja, mi annak a faroknak a gyenge pontja, mert lerí róla. – Felugrottam a falra, és Jonesszal integettem a fattyúnak, aki éppen a mellette ügető lovag kezéből próbálta kicsavarni az íjat és a tegezt. – Te himpellér kurafi! Te nyúlszájú szajha himlős segglyukából kipottyantott szarcsimbók!

Gloster gróf mogorván felsandított rám, ahogy elhaladt a kapurostély[2] alatt.

– Zokon vette – mondta az őr.

– Túl kemény voltam?

– Kicsit.

– Sajnálom. A kalapod viszont elsőrendű, fattyú! – bókoltam bocsánatkérés gyanánt. Edgar és két lovag próbálták lefogni Edmundot. Leugrottam a falról. – Nyáladzót nem láttad véletlenül?

– Ma reggel láttam a nagyteremben – felelte az őr. – Azóta nem.

A falon kiáltás harsant, és az őrök továbbadták egymásnak, míg hozzánk nem ért: – Cornwall herceg és Regan hercegnő közeledik délről.

– A redvás életbe! – Cornwall gonosznak született, és aztán kitanulta a mohóságot; negyedpennyért[3] lebökne egy apácát, de annak híján szórakozásból is.

– Ne aggódj, pöttöm, a király majd vigyáz az irhádra.

– Úgy van, és ha mások előtt pöttömnek hívsz, a király egész télen a fagyott várárkot vigyáztatja veled.

– Elnézést, Bolond uraság. – Az őr meggörnyedt, hogy ne tűnjön olyan bosszantóan magasnak. – Úgy hallottam, a fincsi Regan hercegnő jó kis puncimókus. – Lehajolt, hogy oldalba bökjön, most, hogy hirtelen kebelbarátok lettünk.

– Te új vagy itt, mi?

– Két hónapja szolgálok.

– Akkor adok egy tanácsot, ifjú vitéz. Ha a király középső lányáról beszélsz, állítsd, hogy szépséges, feltételezd, hogy ájtatos, de ha nem akarod az őrjárat alatt azt a dobozt keresni, amiben a fejedet tartják, állj ellen a kísértésnek, hogy oktondi megjegyzéseket tegyél nemes testtájaira.

– Nem értem, ez mit jelent, uram.

– Ne beszélj Regan megdugásáról. Cornwall kivájatta olyan férfiak szemét, akik akár csak szikrányi vággyal néztek a hercegnőre.

– Az az ördög! Nem tudtam, uram. Nem szólok semmit.

– És én sem, jó vitéz. Én sem.

Így köttetnek szövetségek, így szilárdulnak meg hűségek. Tarsoly barátot szerzett.

A legénynek persze igaza volt Regannel kapcsolatban. És miért nem nekem jutott eszembe puncimókusnak hívni, amikor pedig nekem aztán tudnom kell… Szóval bevallom férfiasan, művészként irigy voltam az elnevezésre.

Cordelia solarjához[4] egy keskeny csigalépcső vezetett, amelyet csak a lőrések fénye világított meg. A lépcső tetejéhez érve vihogást hallottam.

– Szóval mit sem érek, ha nem egy gatyapőcös[5] pojáca karján vagy ágyában vagyok? – hallottam Cordelia hangját.

– Hívattál – léptem be a szobába, megmarkolva a gatyapőcömet.

Az udvarhölgyek vihogtak. Jane úrhölgy a zsenge tizenhárom évével szabályosan felvisított jöttömre. Nyilván túlzott férfiasságom miatt, vagy talán attól, hogy Jones finoman fenékbe csípte.

– Tarsoly! – Cordeliát lányok vették körbe, az úgynevezett komornái. A hercegnő leengedett hajjal, egyetlen lenge, lazán összekötött levendulaszín köntösben üldögélt, göndör szőke fürtjei a derekát verték. Felállt és felém indult. – Mutass tiszteletet irántunk, Bolond. Azt hallottad, hogy kisállatokat lehet bántalmazni, vagy abban reménykedtél, hogy véletlenül megint rajtakapsz fürdés közben?

Kissé megbillentettem a sityakom, a csengők bűnbánón csilingeltek. – Eltévedtem, mylady.

– Mind a tucatnyi alkalommal?

– Nem erősségem a tájékozódás. Ha navigátorra van szükséged, küldetek érte, de ne hibáztass, ha a melankóliád felülkerekedik, és a patakba fojtod magad, gyengéd udvarhölgyeid pedig sírnak-rínak majd szemre- és sajnos sírba való holttetemed körül. Hadd mondják majd: „Nem térképen tévedt el, hisz megbízott a navigátorában, ám eltévedt szívében, nem lévén bolondja.”

Végszómra a hölgyek szörnyülködve sápítoztak. Megáldottam volna őket, ha még beszélő viszonyban lettem volna Istennel.

– Kifelé, hölgyek, kifelé – hessegette őket Cordelia. – Hagyjatok magamra a bolonddal, hogy kieszelhessek neki egy testhezálló büntetést.

A hölgyek sietve távoztak.

– Büntetést? – vontam fel a szemöldököm. – Miért?

– Még nem tudom, de mire kiötlöm a büntetést, biztosan lesz vétek is.

– Pirulásra késztet a magabiztosságod.

– Engem pedig az alázatosságod – mondta a hercegnő. Vigyorgott, mosolya félholdja túl dévajul világlott egy ilyen iruló-piruló szűzhöz képest. Cordelia úgy tíz évvel fiatalabb nálam (a saját koromat nem tudom egészen pontosan), tizenhét nyarat látott. Mivel a király legkisebb leánya, a széltől is örökké óvták, akár a fútt üveget. Csakhogy akármilyen édes teremtés, haragjától egy veszett borz is megrémülne.

– Levetkezzek a büntetéshez? – ajánlottam. – Mi lesz? Flagelláció? Felláció? Ahogy fenséged óhajtja.

– Elég ebből, Tarsoly. A tanácsodra van szükségem, vagy legalább az együttérzésedre. A nővéreim a kastélyba érkeznek.

– Sajnos már meg is érkeztek.

– Persze Albany is, és Cornwall is a fejedet akarja. Rád jár a rúd. Szóval ők jönnek a kastélyba, valamint Gloster a fiaival. Atyaég, ők is meg akarnak ölni téged!

– A kritikusokkal nehéz – mondtam bölcsen.

– Sajnálom. És még tucatnyi nemes jött, például Kent gróf is. Kent nem akar megölni, ugye?

– Nem tudok róla. De még csak délidőre jár.

– Igaz. És azt is tudod, miért jönnek?

– Hogy sarokba szorítsanak engem, mint patkányt a hordóban?

– A hordónak nincs sarka, Tarsoly.

– Elég nagy hűhó csak azért, hogy megöljenek egyetlen kis termetű, habár félelmetesen jóképű bolondot.

– Nem miattad jönnek, te fajankó. Miattam.

– Nos, téged még könnyebben megölhetnek. Hány kéz kell, hogy elroppantsa a nyápic nyakad? Állandóan aggódom is, hogy Nyáladzó egyik nap akaratlanul megteszi. Aprópopó, nem láttad véletlenül?

– Bűzlik. Elzavartam reggel. – Dühösen legyintett és a lényegre tért: – Apám férjhez akar adni!

– Botorság. Kinek kellenél?

Az úrhölgy arca erre elfelhősödött, kék szemébe jeges pillantás költözött. A borzok Britannia-szerte borzongtak. – Edgar mindig is engem akart feleségül, a francia és a burgund herceg pedig már azért jött, hogy eljegyezzen.

– Miért akarnak megjegyezni? Közepesen felejthető vagy.

– Eljegyezni! A hercegek feleségül akarnak venni!

– Az a kettő? Meg Edgar? Nem, nem. – Megrendültem. Még hogy Cordelia férjhez menjen? Hogy azok egyike elvigye? Ez igazságtalanság! Ez tűrhetetlen! Hát még nem is látott engem meztelenül. – Miért akarnának eljegyezni? Persze, egy éjszakára ki ne akarna kancsalra jegyezni téged? De örökre? Nem hinném.

– Hercegnő vagyok, te hatökör.

– Pontosan. Mire jó a hercegnő? Sárkányeledelnek meg váltságdíjnak. Elkényeztetett porontyok, akiket elcserélnek ingatlanért.

– Jaj, drága bolond, elfelejted, hogy a hercegnő idővel királyné lesz.

– Hah, hercegnő, mennyit érsz, ha apádnak tucatnyi megyét kell a tomporodhoz ragasztani, hogy az egyik francia fartúró rád nézzen?

– És menyit ér a bolond? Sőt mennyit ér a bolond segédje, mert te csak a köpőcsészét hordozod az Istenadtának[6]. És mi a bolond váltságdíja, Tarsoly? Egy vödör meleg köpet.

A mellkasomhoz kaptam. – Lényem mélyéig szúrtál – ziháltam, és egy székhez tántorogtam. – Elvérzem… kiszenvedek szavaid kétágú lándzsáján.

Odajött hozzám. – Te aztán nem.

– Ne, maradj csak ott. A vérfolt sosem jön ki a vászonból, és ezt a vért áthatja a kegyetlenséged és a bűntudatod…

– Azonnal fejezd be, Tarsoly!

– A halált hoztad rám, úrhölgy – ziháltam, hörögtem, köhögtem. – Mondják majd az emberek: ez az alázatos bolond felderített mindenkit, akivel csak találkozott.

– Senki nem mondja majd.

– Csss, gyermekem. Fogytán az erőm. Nem kapok levegőt. – Elszörnyedve bámultam a képzelt vért a kezemen. A székről a padlóra csúsztam. – De tudd, hogy gonosz természeted és a nagy, torz lábfejed dacára én téged mindig…

És akkor meghaltam. Kibaszott zseniális alakítás volt, ha szabad ezt mondanom, a végén meg is borzongtam, ahogy a halál jeges keze megragadta a hímtagomat.

– Mi? Mi? Te engem mindig mi?

Nem szóltam semmit, hiszen meghaltam, és igencsak kimerített a sok vérzés meg lihegés. Őszintén szólva, a játék közben tényleg úgy éreztem, hogy nyílvessző állt a szívembe.

– Eh, hajítófát sem érsz – sóhajtott Cordelia.

Ahogy visszafelé tartottam, hogy megkeressem Nyáladzót, a holló szállt le a fal tetejére. Cordelia közelgő menyegzőjének híre meglehetősen felbosszantott.

– Szellem! – károgta a holló.

– Ezt nem tanítottam meg neked.

– Baromság!

– Mindjárt más.

– Szellem!

– Kapd be, madár.

Hideg szél legyintette meg a hátsómat, és a lépcső tetején, a toronyban derengést láttam az árnyak között. Olyan volt, akár a selyem játéka napfényben. Nagyjából női alaknak tűnt.

És a szellem azt mondá:

Lányainak bánatára

A király bolondját járja

– Rímelsz? – néztem rá. – Fényes nappal van, alig látszol, és érthetetlen rímeket hánysz? Délben kísérteni mesterségnek csapnivaló, művészetnek még az se. Egy plébános fingása is sötétebb végzetet jövendöl, mint te, gagyogó lidérc.

– Szellem! – rikkantotta a holló, mire a szellem eltűnt.

Mindig van egy rohadt szellem.

Kettő
ISTENEK, VÉDJÉTEK A KORCSOKAT!

Nyáladzót a mosodában találtam, éppen a hereverés csúcspontján, vihogva. Nagy sugárban melákmagot fröcskölt a falra, padlóra, plafonra. Ribi Mary közben a csöcseit rázta felé a gőzölgő üst felett, amiben a király ingeit főzte ki.

– Dugd el a csöcseid, ringyó – szóltam rá –, dolgunk van.

– Én csak megnevettettem.

– Ha olyan jótét lélek vagy, rendesen megfektethetted volna, és akkor kevesebb lenne a takarítanivaló is.

– Az bűn lenne. Különben is inkább lovaglom meg a kapuőr alabárdját, mint hogy olyan vastag fegyvert szúrjon belém.

Nyáladzó szárazra köpülte magát, aztán letottyant a padlóra széttárt lábbal, és lihegett, akár egy csöpögő fújtató. Próbáltam segíteni a bugrisnak eltenni a lószerszámát, de azt a múlhatatlan merevséget elrejteni a gatyapőcben olyan volt, mint vödröt kalapálni egy bika fejére. Azért megjegyeztem magamban, hogy ezt a vicces jelenetet este beépíthetjük a műsorba, ha leülne a hangulat.

– Semmi nem gátol, hogy rendesen megtáncoltasd neki a csöcseidet, Mary. Már úgyis elővetted és beszappanoztad, elég pár ugrás és csiklandás, aztán a nagy mamlasz két hétig hordja neked a vizet.

– Már így is hordja. És különben se akarom, hogy közelebb jöjjön azzal az ivargerendával. Hiába Istenadta, a magjában ott az ördög.

– Ördög? Még hogy ördög? Nincs abban ördög, leány. Sok-sok féleszű poronty, az igen, de ördög nincs. – Egy Istenadta vagy áldott, vagy átkozott, de sosem csak a véletlen szüleménye.

Ribi Mary valamikor a héten megkeresztelkedett, annak ellenére, hogy példátlan nagy riherongy. Ekkoriban már sose tudhatta az ember gyereke, kivel van dolga. A fél királyság keresztény lett, a másik fele a régi isteneket imádta, akik mindig holdkeltekor kecsegtettek reménnyel. A parasztok vasárnap közeledtével odavoltak a keresztény Istenért meg az ő „pihenőnapjáért”, de csütörtökre, amikor vedelni meg kufircolni kellett, a Természet levette a szoknyáját, széttette a lábát, mindkét kezébe fogott egy-egy kancsó sört, úgy fogadta a druidákhoz megtérteket. Sokkal többen voltak, amikor az ünnep táncról, ivásról, szüzek megdöntéséről és a termény megosztásáról szólt, de emberáldozatkor meg az „égessük le a király erdejét” napokon csak a tücskök hegedültek Stonehenge körül, a dalos ajkúak elhagyták az Anyaföldet az Anyaszentegyházért.

– Szép – mondta Nyáladzó, ahogy igyekezett visszaszerezni hatalmát a szerszáma felett. Mary tovább kavargatta az üstöt, de elfelejtette eltenni az ikreket. Nyáladzó nem bírt másra figyelni.

– Az – mondtam. – Ő a szépség ki-be baszott megtestesülése, fiam, de már eleget durrogtattál. Dolgunk van. A kastély csupa intrika, cselszövés és ármánykodás. A sok hízelgés és gyilkolás között komikus megkönnyebbülést óhajtanak majd.

– Intrika és ármánykodás? – Nyáladzó szája foghíjas vigyorra húzódott. Mintha katonák öntenék hordószám a köpetet a kastélyfal pártázatáról – ez Nyáladzó vigyora, éppolyan buzgó, amilyen csapadékos, a jókedv zagyvize. A tanoncom imádja az intrikát és ármánykodást, mivel ilyenkor kamatoztatni tudja a különleges képességét.

– Lesz bujkálás?

– Bujkálás feltétlenül lesz – feleltem, ahogy egyik heréjét betámogattam a gatyapőcbe.

– És hallgatózás?

– Akkora lesz a fülünk, akár egy barlang. Úgy csüngünk minden szón, mint az Úr a Pápa imáján.

– És kibaszás? Lesz kibaszás is, Tarsoly?

– Förtelmes, égbekiáltó kibaszás, fiacskám. Förtelmes, égbekiáltó kibaszás.

– Ej, akkorát csattan majd, mint a kutya töke! – csapott a combjára Nyál. – Hallottad, Mary? Förtelmes, égbekiáltó kibaszás. Hát nem csattan akkorát, mint a kutya töke?

– De, édesem, pont, mint a kutya töke – bólintott Mary. – És ha a szentek ránk mosolyognak, az egyik nemes talán fel is lógatja ezt a nyegle nyápicot, akit a társadnak nevezel.

– Akkor mind a ketten lógósok leszünk – böktem oldalba a tanoncomat.

– Mind a ketten lógósok leszünk – ismételte Nyáladzó az én hangomon, ami szakasztott úgy jött ki a hordónyi mellkasából, mintha a nyelvével elkapta és felköhögte volna a visszhangot. Ebből állt a nagy mamlasz tehetsége: nemcsak tökéletesen utánozott hangokat, de egész beszélgetéseket fel tud idézni, többórásakat akár, és visszamondani a beszélők hangján, miközben egy árva mukkot sem ért belőle. Lear egy spanyol hercegtől kapta ajándékba a melák özönvízszerű nyáladzása okán, és mert akkorákat tud szellenteni, hogy elsötétedik a szoba. Amikor felfedeztem az Istenadta igazi képességét, a tanoncommá fogadtam, hogy megtanítsam a jókedvcsinálás férfias mesterségére. Nyáladzó nevetett. – Mind a ketten…

– Elég! Ez kísérteties. – Kísérteties is volt hallani az ember saját hangját ebből a mamelukból, megfosztva a szellemességtől, kivetkőztetve az iróniából. Két éve vettem szárnyaim alá Nyáladzót, de ehhez még mindig nem szoktam hozzá. Nem akart vele rosszat, egyszerűen ilyen volt a természete.

A remetenő a kolostorban kiokított a természet titkaira, Arisztotelészt szavaltatott velem: „A tanult embert az jellemzi ugyanis, hogy minden kérdésben csak oly fokú szabatosságot kíván, amekkorát az illető tárgy természete enged.” Nem kívántam Nyáladzótól, hogy Cicerót olvasson, vagy elmés találós kérdéseket eszeljen ki, de gyámságom alatt szépen megtanult bukfencezni és zsonglőrködni, el tudott böfögni egy dalt, és – legalábbis az udvar számára – volt olyan szórakoztató, mint egy betanított medve, ráadásul valamivel kevésbé volt hajlamos rá, hogy megharapja a vendégeket. Az irányításommal tisztességes bolond is válhat belőle.

– Tarsoly szomorú – mondta. Megpaskolta a fejemet, ami szörnyen bosszantott, nemcsak mert éppen ugyanolyan magasak voltunk (csak én álltam, ő a padlón ült), hanem mert a mozdulat melankolikusan csengette meg bolondsipkám csengettyűit.

– Nem vagyok szomorú – közöltem. – Mérges vagyok, mert egész délelőtt el voltál veszve.

– Nem vótam elveszve. Itten vótam egész idő alatt, háromszor nevettem Maryvel.

– Háromszor? Szerencséd, hogy nem gyulladtál fel a súrlódástól meg Jézus rohadt villámaitól.

– Vagy néccer? – merengett Nyáladzó.

– Te látszol elveszettnek, Tarsoly – jegyezte meg Mary. – Olyan a képed, mint egy gyászoló árvának, akit az éjjeliedényből kiöntöttek a csatornába.

– Csak töprengek. A múlt héten a királynak nem volt más vendége, mint Kent, most meg a kastély tele van ármánykodókkal, és egy baljósan rímelő női szellem jár a vártán.

– Mindig van egy rohadt szellem, nem igaz? – Mary kihalászott egy inget az üstből, és a lapáttal arrébb vitte, mintha a saját ázott, gőzölgő szellemével menne sétálni. – Neked nincs más dolgod, mint mindenkit megnevettetni, nem?

– Igaz, gondtalan vagyok. Ha végeztél, hagyd itt a vizet, jó, Mary? Nyáladzónak meg kell mártózni.

– Neeeeem!

– Csitt, szarszagod van, így nem járulhatsz az udvar elé. Megint a trágyadombon aludtál?

– Meleg vót.

Jonesszal jól kupán vágtam Nyáladzót. – A meleg nem minden, fiam. Ha meleget akarsz, aludj a nagy csarnokban, ahogy mindenki más.

– Nem szabad nekije – magyarázta Mary. – A kamarás[7] azt mondja, annyira horkol, hogy megijeszti a kutyákat.

– Nem szabad? – Minden közember, akinek nem volt szállása, a nagy csarnokban aludt a padlón: összevissza hevertek szalmán és gyékényen, télen meg szinte egymáson a kandalló előtt. Előfordul, hogy a vállalkozó szellemű férfiember, akinek feláll az éjszakai orrszarva, és akinek módja támad ide-oda osonni, olykor bebújik egy álmos és hajlamos némber mellé vagy akár fölé, aztán egy hétre kitiltják a csarnok barátságos melegéből (jómagam is efféle éjszakai tevékenységnek köszönhetem szerény hajlékomat a barbakán[8] felett), de horkolásért? Hallatlan. Midőn az éj tintaköpenye lehull a nagy csarnokra, az noktürn malommá változik, ahol férfiszuszogás gépezete őrli az álmokat félelmetes harsogással. Ebben a kórusban még Nyáladzó fogaskerekeinek zaja is elveszik. – A horkolása miatt nem mehet a nagy csarnokba? Üres locsogás.

– És mert rávizelt az udvarmester feleségére – tette hozzá Mary.

– Sötét vót – védekezett Nyáladzó.

– Azt a bárcást még nappali fényben is könnyű árnyékszéknek nézni – értettem egyet –, de nem okítottalak ki, hogy uralkodj a testnedveiden, fiacskám?

– Úgy ám, nagy sikerrel – nézett szemét forgatva Ribi Mary az ondófoltos falra.

– Jó meglátás, Mary. Egyezzünk meg: ha nem próbálsz többször szellemeskedni, én sem leszek szappanillatú pöcsköszörű. Mit szólasz hozzá?

– Azt mondtad, szereted a szappanszagot.

– Úgy igaz. Apropó, szag. Nyáladzó, hozz a kútról két vödör vizet. Le kell hűtenünk ezt a lét, és megfüröszteni téged.

– Neeeeem!

– Jones rossz néven fogja venni, ha nem iparkodsz – lengettem meg Jonest megrovón és fenyegetőn. Jones keménykezű gazda, nyilván megkeserítette az a tény, hogy bábként nevelkedett egy bot végén.

Fél óra múlva Nyáladzó a gőzölgő üstben gubbasztott szánalmas képpel, ruhástul, természetes testlevétől a lúgos fehér víz barna mamlaszszósszá sűrűsödött. Ribi Mary a lapáttal kavarta körülötte a latyakot, óvatosan, nehogy a buborékok bujaságra buzdítsák a bambát. Eközben én az előttünk álló esti szórakoztatásról faggattam a nebulómat.

– Szóval mivel Cornwall birtoka a tengernél van, hogyan mutatjuk be a herceget, drága Nyáladzó barátom?

– Birkabaszónak – felelte a csüggedt óriás.

– Nem, fiacskám, az Albany. Cornwall halbaszó.

– Aha. Bocs, Tarsoly.

– Semmi gond, pajti, semmi gond. Te még mindig lucskos leszel a fürdőtől, azt is belevesszük a viccbe. Egy kis locsogás csak fokozza a jókedvet, és ha azt sugalljuk, hogy Regan hercegnő halvérű hitves, azon szerintem mindenki jót fog derülni.

– Kivéve a hercegnőt – jegyezte meg Mary.

– Nos, igen, de ő nagyon szó szerint vesz mindent. Gyakran el kell neki magyarázni a tréfa tüskéjét ahhoz, hogy értékelni tudja.

– Biza, Regan makacs szellemességének gyógymódja a gyógyító tüskézés – mondta Jones báb.

– Biza, Regan makacs szellemességének gyógymódja a gyógyító tüskézés – mondta Nyáladzó Jones hangján.

– Nektek annyi – sóhajtott Ribi Mary.

– Neked annyi, csirkefogó! – dörrent egy hang mögöttem.

És ott volt Edmund, Gloster fattya: kivont karddal elállta az egyetlen kijáratot. Talpig feketét viselt. Szénfekete szakállát gondosan nyírta, köpenyét egyetlen egyszerű ezüstbross tartotta, kardja és tőre markolata ezüst sárkányfejet formázott, amelynek szeme helyén smaragd csillogott. Le a kalappal a fattyú stílusérzéke előtt: egyszerű, elegáns és ördögi volt. Áradt belőle a sötétség.

Jómagam a Fekete Bolond néven vagyok köz- és elismert. Nem azért, mintha mór lennék, noha nincs ellenük semmi kifogásom (a mórok állítólag tehetséges feleségfojtogatók), és nem sértene a becenév, ha így állna a helyzet, de a bőröm olyan fehér, mint Anglia bármelyik napra éhes fiáé. A ruhatáram miatt hívnak így, ami gyémántmintás fekete selyem és bársony, nem a bolondok unalomig ismert szivárványszínű gúnyája. Lear annak idején azt mondta: „A sötét szellemességedhez illő ruhát kapsz, bolond. Talán az új öltözet majd megakadályoz abban, hogy a Halál orrát csiklandozd. Már így is haladékot kaptam a sírtól, fiacskám, semmi szükség feldühíteni a férgeket az érkezésem előtt.” Ha még egy király is fél az irónia csavart pengéjétől, melyik bolond lenne fegyvertelen?

– Elő a fegyvert, bolond! – förmedt rám Edmund.

– Szomorú, uram, de nekem nincsen – felelém. Jones fegyvertelen szomorúsággal ingatta a fejét.

Persze mindketten hazudtunk. A derekamnál három éles dobótőr lapult – a fegyverkovács készítette nekem szórakoztatási célra –, és noha fegyverként nem használtam, rendesen elhajítva széthasította az almát Nyáladzó fején, kirepítette a szilvát kinyújtott ujjai közül, és még a feldobott szőlőszemet is kettészelte. Nem sok kétségem volt, hogy az egyik eltalálná Edmund szemét és kiszellőztetné keserű agyát, akár a kipukkasztott kelést. Ha meg kell tudnia, hamarosan meg fogja tudni. Ha pedig nem, akkor miért terheljem vele?

– Ha nem lesz harc, akkor lesz gyilkosság. – Edmund felém lendült, pengéje a szívemet célozta. Oldalt léptem, és félrecsaptam a pengét Jonesszal, aki fáradozása jutalmaként elvesztette a csengőt a sipkájáról.

Felugrottam az üst peremére.

– De uram, miért tölti ki haragját egy szegény, gyámoltalan bolondon?

Edmund lesújtott. Én ugrottam. Elvétette. Az üst túlsó felén értem földet. Nyáladzó felnyögött. Mary elbújt a sarokban.

– A pártázatról azt kiabáltad, hogy fattyú vagyok.

– Úgy van, fattyúként jelentették érkezését. Ön, uram, egy fattyú. Méghozzá igazságtalan fattyú, ha az igazság ronda ízével a nyelvemen kell meghalnom. Hadd füllentsek, mielőtt lecsap: olyan kedves a szeme.

– De az anyámat is sértegetted. – Közém és az ajtó közé állt. Rohadt pocsék építész, aki egyetlen kijárattal épít egy mosodát.

– Talán azt sugalltam, hogy vérbajos ringyó volt, de az apjaura szavaiból kiindulva ez sem hágja át a valóság határait.

– Mi? – Edmund.

– Mi? – utánozta tökéletesen Nyáladzó.

– Mi? – éledt fel Mary.

– Így igaz, te féleszű. Anyád vérbajos ringyó volt!

– Már megbocsásson, uram, a vérbaj nem is olyan rossz – szólalt meg Ribi Mary, a derűlátás sugarát vetítve a sötét korba. – Igazságtalanul ócsárolják ezt a kórt. Énszerintem egy kis vérbaj csak a tapasztalat jele. A világiságé, ha tetszik.

– A lotyó a fején találta a közmondásos szöget, Edmund – vettem vissza a szót. – A vérbaj igazi áldás egészen addig, amíg meg nem kezdődik a lassú hanyatlás az őrületbe és halálba, ami közben a testrészek szépen elpotyognak – mondtam, és közben elcsusszantam a fattyú pengéjének hatóköréből. Edmund megkerülte az üstöt. – Vegye Maryt. Sőt, ez jó ötlet. Vegye Maryt. Minek pazarolná az erejét egy hosszú út után arra, hogy meggyilkoljon egy semmi kis bolondot, amikor élvezheti egy buja fehércseléd nyújtotta örömöket, aki nemcsak kész, de készséges is, és mindennek tetejébe kellemes szappanillatot áraszt?

– Biza – helyeselt Nyáladzó habot fröcsögve. – Ő a szépség ki-be baszott megtestesülése.

Edmund leengedte a kardját, és most először Nyáladzóra nézett. – Te szappant eszel?

– Csak egy kicsikét – bugyogta Nyáladzó. – Van belőle bőven – mentegetőzött.

Edmund visszafordult felém. – Miért főzitek meg elevenen ezt a tuskót?

– Mi mást tehetnénk? – feleltem. (A fattyú aztán értett a drámához; a víz még csak gőzölgött. A víz valójában nem forrt, a buborékokat a Nyáladzó alfeléből felfelé törekvő gázok okozták.)

– Eztet diktálja a kibaszott udvariasság, nem igaz? – mondta Mary.

– Egyenesen beszéljetek! – A fattyú megpördült a sarkán, és mire észbe kaptam, a kard hegyét Mary torkának szegezte. – Kilenc évig öldöstem szaracénokat a Szentföldön, pár eszelőssel több már meg se kottyan.

– Várj! – Visszaugrottam az üst szájára, és szabad kezemmel a derekamhoz kaptam. – Várj. Ez a melák büntetése. A királytól. Amiért rám támadt.

– Büntetés? Amiért megtámadott egy bolondot?

– Főzzétek meg élve, ezt mondta a király. – Átugrottam az üstnek arra az oldalára, ahol Edmund állt, és az ajtó felé araszoltam. Jól kellett látnom őt, ha tőrdobásra kerül sor, és nem akartam, hogy ha elmozdulna, eltaláljam Maryt.

– Mindenki tudja, hogy a király mennyire kedveli a fekete kis bolondját – bólogatott Mary lelkesen.

– Baromság! – kiáltotta Edmund, és hátraemelte a pengét, hogy lecsapjon.

Mary felsikoltott. Feldobtam az egyik tőrt a levegőbe, elkaptam, és már Edmund szíve felé akartam hajítani, amikor valami koppanva eltalálta a fattyú kupáját, aki erre lefejelte a falat, és a kardja csörögve a lábam elé esett. Nyáladzó közben felállt az üstben, kezében Mary lapátjával. A megfakult fához sötét hajcsomó és véres bőr tapadt.

– Láttad ezt, Tarsoly? Jókorát esett. – Az egész csak pantomim volt Nyáladzónak.

Edmund nem mozdult. Úgy láttam, nem is lélegzik.

– Az Úr szőrcsuhás golyóira, Nyáladzó, megölted a gróf fiát. Most mindnyájunkat fellógatnak.

– De bántani akarta Maryt.

Edmund hanyatt feküdt a padlón, Mary mellette ült, és a fattyú haját simogatta ott, ahol nem volt véres. – Jól meg akartam kefélni.

– Gondolkodás nélkül megölt volna.

– Eh, a férfiak már csak szeszélyesek. Nézz rá, hát nem fess legény? És gazdag is. – Elővett valamit Edmund zsebéből. – Ez meg mi?

– Szép munka, leányzó! Egy levegővel eljutottál a gyásztól a rablásig. És jobb akkor csinálni, amikor olyan friss, hogy a bolhák még át se repültek élettelibb kikötőbe. Az egyháztól sokat tanultál.

– Nem rabolom én ki. Nézd, egy levél.

– Adod ide?

– Tudsz olvasni? – A ringyó szeme nagyra nyílt, mintha azt vallottam volna be, hogy az ólomból aranyat tudok csinálni.

– Kolostorban nevelkedtem, némber. A tudás kétlábú könyvtára vagyok simogatandó bőrbe kötve. Állok szolgálatodra, ha egy kis kultúrával szeretnéd meghinteni a ringyóskodást. És fordítva is.

Ekkor Edmund felzihált és megmoccant.

– A redvás életbe. A fattyú él.

Három
REJTETT SZÁNDÉKUNK

– Hát ennél nagyobb rakás pihés libaszart még nem olvastam – jelentettem ki. A fattyú hátán ültem törökülésben, és az apjának írt levelét olvastam. – „És atyámuram értse meg, milyen igazságtalan, hogy én, az igaz szenvedély gyümölcse nem kapom meg az engem megillető tiszteletet és rangot, miközben féltestvéremet, aki kötelesség és robot együtthálásának terméke, mély hódolat övezi.”

– Így is van – mondta Edmund, a fattyú. – Vagy talán nem olyan az alakom, nem olyan éles az elmém…?

– Nyafogós kis fasztegez[9] vagy – vágtam közbe. Merész szókimondásomat talán indokolta Nyáladzó súlya, aki a fattyú lábán ült. – Mit gondoltál, mit nyersz azzal, ha ezt megmutatod apádnak?

– Hogy megenyhül, és nekem adja bátyám címének és örökségének felét.

– Mert anyád jobb numera volt, mint Edgaré? Nem csak fattyú vagy, idióta is.

– Nem tudhatod, kisember.

Csábítást éreztem, hogy fejbe verjem a tökéletlent Jonesszal, vagy még inkább elnyisszantsam a torkát a saját kardjával, de akármennyire kedvel engem a király, a hatalmának rendjét még jobban kedveli. Gloster fiának meggyilkolása nem maradna büntetlenül, még ha megérdemelt is. Persze amúgy is bolondtemetés vár, ha elengedem a fattyút, mielőtt haragja csillapodik. Abban a reményben küldtem el Ribi Maryt, hogy így legalább neki nem esik bántódása. Csak fenyegetéssel tudtam volna megkötni Edmund kezét, de nem volt mivel fenyegetnem. Az udvarban nekem a legkisebb a hatalmam. Az egyetlen eszközöm mások dühének felkorbácsolása.

– Tudom, hogy milyen, ha megfosztanak a születési jogtól, Edmund.

– Nem vagyunk egyformák. Te közönséges vagy, mint egy marék föld. Én nem.

– És nem tudhatom, milyen érzés, amikor a címemet sértésnek szánják? Ha téged fattyúnak nevezlek, te engem bolondnak, nem felelhetünk emberként?

– Hagyjuk a fejtörőket, bolond. Nem érzem a lábamat.

– Miért akarod érezni a lábadat? Ez is az uralkodóosztály züllöttsége, amiről annyit hallok? Unásig élvezted már a test örömeit, így ötletes perverziókat kell kitalálnod, hogy az összeaszott, vérfertőzött nyúlványod felhorgadjon? Érezned kell a lábadat, és döglött nyúllal ütlegelned az istállófiút, hogy vakarja meg a skorbutos, buja viszketésedet?

– Miről gagyogsz, bolond? Azért nem érzem a lábam, mert ez a nagy mamlasz ül rajta.

– Ó. Milyen igaz. Bocs. Nyáladzó, kicsit emelkedj meg, de ne engedd felállni. – Leszálltam a fattyú hátáról, és visszamentem a mosoda ajtajához, ahol láthatott. – Birtokot és címet akarsz. El tudod képzelni, hogy könyörgéssel megkapod?

– Az a levél nem könyörgés.

– A testvéred vagyonára fáj a fogad. Mennyivel jobb lenne egy levél tőle, amiben meggyőzi atyádat arról, milyen értékes vagy, nem gondolod?

– Sosem írna ilyet. Különben sincs szüksége jóindulatra, már minden az övé.

– Akkor talán az a probléma, hogy a jóindulatot Edgarról feléd kell terelni. Ezt egy megfelelő levél megtenné. Olyan levél, amiben bevallja, hogy nem bírja kivárni, míg hozzájut az örökségéhez, és a segítségedet kéri atyátok eltávolításához.

– Elment az eszed, bolond. Edgar sosem írna ilyen levelet.

– Én nem is mondtam, hogy írna. Van olyasmid, amin rajta van a keze írása?

– Van. Egy adóslevél, amit egy gyapjúkereskedőnek szánt Barking Upminsterben.

– Tudod te, édes fattyú, mi az a szkriptórium?

– Igen, a kolostor olyan terme, ahol papírokat másolnak, Bibliákat meg efféléket.

– Az én balsorsú születésem orvosolhatja a tiédet: én egyik szülőmnek sem kellettem, ezért egy kolostorban nevelkedtem, ahol volt szkriptórium, és ahol megtanították ezt a fiút másolni. Ráadásul, és ez rejtett szándékunknak még inkább kapóra jön, pontosan olyan kézírással másolni, amilyen az eredeti lapon látható. Betűről betűre, rovásról rovásra pontosan olyan írás, mint azé az emberé, aki már rég sírba szállt.

– Szóval gyakorlott hamisító vagy? Ha kolostorban nevelkedtél, hogyhogy bolondnak álltál, nem szerzetesnek vagy papnak?

– Hogyhogy neked, egy gróf fiának egy behemót tökfej segge alatt kell kegyelemért könyörögni? A sors fattyai vagyunk mind. Akkor fogalmazzunk levelet, Edmund?

Nyilván szerzetes is lettem volna, ha nincs az apátnő. Akkor kerültem volna legközelebb az udvarhoz, amikor egy nemesember háborús bűneiért imádkozom. Vagy talán nem szerzetesi életre neveltek attól a pillanattól, hogy Basil anya megtalált a kolostor lépcsőjén az Ouse folyó partján, Kutyasmaciban?

A szüleimet nem ismertem, de Basil anya egyszer azt mondta, szerinte anyám lehetett az az őrült teremtés a faluból, aki nem sokkal az után fulladt a folyóba, hogy engem megtaláltak a lépcsőn. Ha ez így van, mondta az apátnő, akkor anyámat megérintette az Úr (mint az Istenadtát), így aztán az Úr különleges gyámoltjaként kerültem a kolostorba.

Az apácák – zömükben nemesi családból származó, másod- és harmadszülött lányok, akik nem találtak hozzájuk rangban illő férjet – úgy ajnároztak, akár egy kutyakölyköt. Olyan apró voltam, hogy az apátnő a köténye zsebében hurcolt, így kaptam a Tarsoly nevet. Kis Tarsoly a Kutyasmaci Kolostorból. Egyetlen férfiként egy női világban nagy újdonság voltam, és utólag hallottam, hogy az apácák egymással versengtek, ki vigyen a zsebében, noha én erre nem emlékszem. Később, amikor megtanultam járni, étkezésekkor az asztalra állítottak, én meg fel-alá masíroztam, és feléjük ráztam a fütykösömet, ami egyedi nyúlványnak számított abban a női környezetben. Hétévesen fogtam fel, hogy nadrágban is lehet reggelizni. Mindig is másnak éreztem magam: elszigetelt különcnek.

Az apátnő kamrájának padlóján aludtam, egy szép szövött szőnyegen, amit a püspöktől kapott. Hideg éjszakákon bebújhattam az ágyába, hogy melegítsem a lábát, hacsak nem foglalta már el azt a helyet egy erre a célra odarendelt apáca.

Basil anyával állandó társak voltunk, még az után is, hogy kinőttem erszényes szeretetét. Amióta az eszem tudom, vele jártam misékre és imákra minden áldott nap. Nagyon szerettem nézni, ahogy napkelte után minden reggel megborotválkozik, megfeni a beretvát egy bőrszíjon és lekaparja arcáról a kék-fekete borostát. Megmutatta, hogyan kell megborotválni az orrunk alatti részt, és félrehúzni a bőrt a nyakon, hogy ne vágjuk meg az ádámcsutkát. De szigorú úrnő volt, háromóránként nekem is imádkoznom kellett, mint a többi apácának, vizet hordani a fürdőjéhez, fát vágni, padlót súrolni, kertben dolgozni, valamint számtan-, katekizmus-, latin- és görögleckét venni, no meg kalligráfiát tanulni. Kilencéves koromra három nyelven írtam-olvastam, és fejből tudtam A szentek életét. Azért éltem, hogy az Urat és Kutyasmaci apácáit szolgáljam, hőn remélve, hogy egy nap engem is pappá szentelnek.

És talán így is lett volna. Hanem egy nap munkások érkeztek a kolostorba, kőfaragók és kőmívesek, és a rendház egyik elhagyatott folyosóján pár nap alatt egy cellát építettek. Saját remeténk, pontosabban remetenőnk lesz! Egy hű tanítvány, aki oly mértékben az Úrnak szentelte magát, hogy befalazzák egy cellába, amelybe egy kis résen át lehet beadni vizet és ennivalót. Ott tölti majd élete további részét, szó szerint az egyház szerves részeként, imádkozik és bölcsességet oszt a falusiaknak a résen át, amíg az Úr keblére nem fogadja. A mártíromság mellett ez az ájtatosság legszentebb formája, amire ember csak képes.