ATHENAEUM

A fordítás alapjául szolgáló mű

Tom Phillips: A Brief History of the End of the F*cking World

First published in 2025 by Wildfire

An imprint of Headline Publishing Group Limited

© 2025 Tom Phillips

All rights reserved.

Hungarian translation © Sziklai István, 2026

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978 963 543 653 8

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv: Földi Andrea

Korrektor: Aranyossyné Bondi Judit

Bennek és Ellie-nek

(Attól tartok, hogy egy világvégéről szóló könyvet embereknek ajánlani… félreérthető lehet? Pedig a jó szándék vezérelt.)

1. Az ég folyton leszakad

1534 húsvétvasárnapján Jan Matthys kilovagolt Münster kapuján, hogy üdvözölje a világvégét.

Azelőtt ő maga sem számított arra, hogy az élete ilyen fordulatot vesz. Úgy egy évtizeddel korábban még módfelett jelentéktelen holland pék volt. Ám néhány év alatt, egy lenyűgöző és radikális ötlet hatására hátrahagyta régi életét és szülőföldjét, feleségül vett egy volt apácát, és egy végítéletváró szekta egyik vezetőjévé vált.

Ez a szekta három hónappal korábban magához ragadta az uralmat Münsterben, ahonnan kiűzték a nem hívőket, és olyan rendszert hoztak létre, amelyet leginkább egyre totalitáriusabbá váló, protokommunista szexkultuszként lehetne leírni. Most a végítélet napját várták, miközben a német város nemrégiben elmozdított hercegérsekének serege ostromolta őket – a hercegérsek nem volt túl boldog attól, hogy elmozdították. Matthys és társai valóban lenyűgöző teljesítményt nyújtottak: mindenkit sikerült úgy felbosszantaniuk, hogy miközben Európát rémes vallási szakadások szabdalták szét, Münsternél a katolikus és protestáns erők összefogtak, hogy legyőzzék őket.

Matthys és hitsorsosai nem a semmiből jutottak el odáig, hogy higgyenek a világvégében. Ők csupán a legújabb példái voltak annak a folyamatos végítéletláznak, amely ekkor már évtizedek óta tombolt Európa nagy részén – és amelynek során látszólag minden évben kijelentette valaki, hogy az az esztendő lesz az utolsó.

A münsteri szekta esetében az ihletet egy radikális anabaptista prédikátor, bizonyos Melchior Hoffman adta. Ő azt hirdette, hogy Jézus második eljövetele 1533-ban, Strasbourgban fog bekövetkezni, ahol Krisztus megalapítja Új-Jeruzsálemet.

De, ahogy az ilyenkor lenni szokott, 1533 eljött és elmúlt anélkül, hogy Jézus megjelent volna. Strasbourg továbbra is makacsul evilági város maradt, és az egyetlen, történetünk szempontjából releváns eseményt az jelentette, hogy az elégedetlen városi hatóságok börtönbe zárták Melchior Hoffmant. Ott is halt meg egy évtizeddel később, anélkül, hogy meglátta volna az eljövendő új világot – ahogy az akkoriból sem sokat látott már.

Hoffman követői azonban nem csüggedtek a kútba esett prófécia miatt. Inkább úgy gondolták, hogy Hoffman jó irányba haladt, csak kissé tévedett a vég kezdetének pontos helyét és idejét illetően.

Matthys azt jósolta, hogy az igazi Új-Jeruzsálem Münster lesz. (A vallási szakadásokat viszonylag toleránsan kezelő Münsterben már eleve nagy számban éltek az anabaptisták.) Hogy pontosan mikor fog bekövetkezni ez a módosított világvége, az nem vált azonnal egyértelművé, de tudták, hogy hamarosan eljön. Nagyon-nagyon hamarosan.

Aztán nagyszombaton Matthysnak isteni látomása támadt, amitől arccal a vacsorájába ájult. Miután lecsutakolta magát, remegő hangon kijelentette, hogy a végítélet napja közelg. Így történt, hogy másnap reggel, émelyegve a félelemtől, de hitbéli bizonyosságával felvértezve, ő és tizenkét híve kilovagolt a város kapuján, hogy szembenézzen a sorsával.

Bizonyos értelemben Matthys jóslata teljes mértékben beigazolódott. Az ő világa hirtelen valóban véget ért azon a napon. Őt és társait ugyanis gyorsan körülvették az érsek katonái, és Jant darabokra szabdalták. Miután feldarabolták, gyilkosai a nemi szervét a város kapujára szögezték, hogy hangsúlyos üzenetet küldjenek.

De egy másik értelemben Jan természetesen hatalmasat tévedett – amit a világ további négyszázkilencven éves létezése is készségesen bizonyított.

Manapság bárhová nézzünk is, nehéz menekülni az apokalipszis fenyegető árnyéka elől.

Mintha világunk folyton valamilyen katasztrófa szélén állna. Egyik válságból a másikba sodródunk, és minden újabb csapás rárakódik az előzőekre, ami exponenciális láncreakciót vált ki. A pénzügyi válságot háború követi, a háborút világjárvány, a világjárványt pedig újra pénzügyi válság, miközben mindezt a háttérben a klímaváltozás egyre hangosabbá váló, szüntelen dobpergése kíséri. Milliók halnak meg egy vadonatúj járványban; menekültek bújnak össze rettegve a romba dőlt városok utcáin, miközben sok-sok kilométerre innen ujjak lebegnek az atomrakétákat indító gombok felett; az ellátási láncok legvégén további millióknak kell szembenéznie a nélkülözéssel és az éhezéssel. Pakisztán tizedét elönti az árvíz; tűzvészek dühöngenek Amerikában és Ausztráliában; Kazahsztánban összeomlik egy gleccser; Afrikában eltűnik egy tó.

A médiában mindenhol a közelgő végzetről hallani. Ha kedvünk támadna elmenekülni, hogy eltereljük a figyelmünket a valódi világ gondjairól, akkor csak menjünk be bármelyik multiplex moziba, válasszunk ki egy filmet, és nagy eséllyel valami város-, bolygó-, univerzum- vagy multiverzum-pusztító katasztrófafilmet fogunk megnézni.

Kapcsoljuk be a tévéhíradót, és nemcsak a bolygónkat sújtó tényleges válságokról hallunk majd többet, mint amennyit el tudnánk viselni, hanem egy sereg szakértő is a nyakunkba szakad, akik azt állítják, hogy a civilizáció számos más ok miatt is az összeomlás szélén áll. A túl nagy egyenlőtlenség, a nem elég nagy egyenlőtlenség, a névmások léte vagy bármi más miatt. Az újságok imádják megragadni a végzetre utaló legkisebb jeleket, és sietnek beszámolni a leghalványabb lehetőségekről is, mint például arról, hogy száz év múlva egy aszteroida nekiütközhet a Földnek.

Ha pedig a közösségi médiára térünk át, akkor nehéz elkerülni azt a benyomást, hogy őszintén szólva mindannyiunknak elege van, és hogy a végítéletet úgy fogadnánk, mintha valami régi barát térne vissza. Amikor elkerülhetetlenül kiderül, hogy az aszteroida valójában több millió kilométerrel elhibáz minket, az idővonalunk tele lesz siránkozó „Neeeeeeee”-kkel, csomóan rimánkodnak majd, hogy „Kérlek, barátságos meteor, gyere, és szabadíts meg minket a kínjainktól!”

A doomscrolling (a végítélet-görgetés) korszakában élünk. Az apokalipszis locsolócsöve szünet nélküli bombáz minket, és mi szorongva suhintunk a telefonunkon, a lehetséges világvégék szédítő választékából csemegézve.

És lám: nem tévedünk, ha sok minden miatt aggódunk. Tényleg vannak olyan valódi és mélyreható felfordulások, amelyek fenyegetnek minket. Ráadásul olyan korban élünk, amikor sok szorongásunknak sokkal szilárdabb az alapja, mint a múltban.

Az 1945-ben ledobott bombák óta az emberiségnek azzal a tudattal kell együtt élnie, hogy képesek vagyunk minden eddigit felülmúló mértékű atomkatasztrófát előidézni. És ahogy a tudomány felfejtette világunk szálait, fájdalmas részletességgel értettük meg, hogy sok katasztrófa nem egyszerűen távoli, bosszúálló istenek akaratából jön létre, hanem túlságosan is gyakran saját tetteink következménye.

De ugyanakkor van itt még valami más is. Végül is messze nem a miénk az első kor, ami elszenvedi a katasztrófák dominóhatását. Képzeljük el, ha visszamehetnénk, mondjuk, a 6. század közepére, amelyet egy történész „az élet egyik legrosszabb időszakának” nevezett, amikor a világ nagy része egy példátlan világjárvány és egy pusztító éghajlati válság kettős csapásától szenvedett. Ha kilépnénk az időgépünkből, és megpróbálnánk elmesélni a korszak lakóinak a jelenlegi gondjainkat, akkor őszintén szólva valószínűleg lenyűgözné őket, hogy egyáltalán még léteznek emberek, akik aggódnak bármi miatt.

Tehát igen, sok a gondunk. A legsúlyosabb veszélyek hatalmas pusztítást okozhatnak, és alapjaiban rengethetik meg a világunkat. De egyértelmű, hogy végítélet-fixációnk nem egyszerűen csak józan kijelentés arról, hogy különösen problémás korban élünk, hanem szenvtelen, biztosításmatematikai és statisztikai előrejelzés is bizonyos aggasztó tendenciákról.

Az apokalipszis gondolata évezredek óta komoly hatást gyakorol az emberi pszichére. Ellenállhatatlanul vonzódunk az elképzeléshez, hogy a katasztrófák nem csupán elszigetelt események, hanem egyben mindennek a végét is jelentik – hogy a világ, ahogyan mi ismerjük, hamarosan tűzben, vízözönben vagy háborúban fog elpusztulni.

A kor szorongásaira és traumáira adott válasz, hogy narratívát erőltessünk félelmeinkre. Nem mindig ez a legkézenfekvőbb válasz, de az apokalipszis lenyűgöző és csábító téma, mivel a problémáinkat kis, sötét, helyi kétségbeesésből a leggrandiózusabb és leghatározottabban megfogható történések közé emeli.

Ez a könyv a világvége gondolatának a történetéről szól: arról, miképpen gondoltunk eddig az apokalipszisre, és arról, hogy ez a koncepció milyen komoly hatással van ránk. Egyben arról is szól, hogy milyen következményekkel járt ez az elképzelés – ami szent háborúkhoz és forradalmakhoz vezetett, hódításokat és ellenállást inspirált, és a mai napig alakítja érzéseinket, kultúránkat és politikai világunkat.

Ez az elképzelés köti össze Jan Matthyst és – csak egy példát említve – Dorothy Martint, a középkorú nőt, aki az 1950-es években a művészi, liberális Oak Parkban, Chicago egyik kertvárosában élt. Bár a kudarcot vallott középkori prófétát és a kertvárosi háziasszonyt egy óceán, több mint négy évszázadnyi történelem és a kulturális referenciapontok roppant univerzuma választotta el egymástól, Matthyst és Martint alapvetően ugyanaz a megingathatatlan késztetés vezérelte.

Dorothy Martin úgy hitte, hogy az automatikus írás gyakorlatán keresztül kapcsolatba lépett a Clarion bolygóról érkezett földönkívüli lényekkel. Ezek az idegenek fontos üzeneteket hoztak Martinnak – rajta keresztül pedig a chicagói agglomeráció lakóinak és tágabb értelemben a világnak is.

Kezdetben fejlett tudásukat és a kozmosz alapos ismeretét akarták megosztani, ami együtt járt azzal, hogy ők az emberekétől eltérő „rezgési frekvencián” éltek. De néhány nyári hónap leforgása alatt a Martin által kapott üzenetek a bölcsességről és a megvilágosodásról szóló reményteljes beszámolók helyett egyre sötétebb figyelmeztetésekké váltak, amelyek „a közelgő események holokausztjáról” szóltak.

Ez végül igen konkrét jóslattá szilárdult: az apokalipszis 1954. december 21-én veszi kezdetét. Nagy özönvíz fog pusztítani – először Chicago környékét nyeli el a Michigan-tó, majd az egész amerikai nyugati part hullámsírba süllyed, végül pedig Észak-Amerika nagy része elmerül. Máshol más, homályosabb katasztrófák is bekövetkeznek majd.

A jó hír – legalábbis annak a kis csoportnak, ami Dorothy Martin tanításait követte, és tagjai magukat a Keresőknek nevezték – az volt, hogy a földönkívüliek röviddel az özönvíz előtt megérkeznek egyik repülő csészealjukon, hogy biztonságba helyezzék őket. Mindenki másnak pechje lesz, de ők megmenekülnek. Így hát, miután betartották az idegenek furcsa, nagyon határozott utasítását, hogy vegyenek le magukról minden fémtárgyat, december 17-én mindannyian összegyűltek Martin hátsó udvarában, és várták a megváltást.

A földönkívüliek azonban nem jöttek.

Arra a következtetésre jutottak, hogy ez minden bizonnyal csak teszt volt a valódi mentés előtt, így a Keresők nem csüggedtek. Másnap újra összegyűltek ugyanazon a helyen. Az idegenek azonban makacsul ismét nem jelentek meg. Ezért december 21-én újra megpróbálták, majd még egyszer szenteste, amikor már három nappal túllépték azt az időpontot, amikor a hátsó udvarnak, amelyen álltak, el kellett volna merülnie a vízözönben.

Martin csoportjának tagjai ezt problémásnak látták. Legalábbis azok, akik őszintén hittek – szemben a jelentős százalékban jelen lévő „követőkkel”, akik valójában álruhás pszichológusok voltak, és önfeledten jegyzeteltek. Néhány Keresőnek megrendült a hite a sorozatos próféciakudarcok miatt, és felmerült bennük a kérdés, hogy vajon mi siklott félre. Néhányan szkeptikusan álltak hozzá az eredeti üzenet hitelességéhez, ami szerint a csészealjak megérkeznek – ezt telefonhívás útján közölte Martinnal valaki, aki Videó kapitánynak nevezte magát.

De a csoport többi tagja mindezt nem találta elegendő oknak arra, hogy ne higgyen. Sőt, legalábbis egy ideig, még erősebben ragaszkodtak a hitükhöz. A kudarcba fulladt jóslatra adott válaszként még inkább elkötelezték magukat Martin és a Keresők közössége mellett. A kudarc nem ingatta meg őket, hanem még erősebben ragaszkodtak hitükhöz.

És ez a másik, ami összeköti Martint Matthysszel – és számtalan más emberrel, akik előre látták a közelgő végítéletet.

Ahogy Melchior Hoffman eredeti, kudarcba fulladt jóslata sem tántorította el Matthyst a próféciáitól, úgy Jan szörnyű sorsa és a végítélet bekövetkeztének elmaradása azon a húsvétvasárnapon sem jelentette a münsteri világvégevárók uralmának végét. Sőt, Jan hitsorsosai még szélsőségesebb hívőkké lettek, és még egy évig sikerült tartaniuk a várost, mielőtt a hercegérsek serege visszafoglalta (ahogy látni fogjuk, Matthys utódaira még szörnyűbb sors várt). Eközben továbbra is szilárdan hittek abban, hogy ezúttal tényleg eljön a vég, de komolyan.

Kiderült, hogy az apokalipszisbe vetett hit nemcsak kiterjedt, hanem hihetetlenül ellenálló is.

Ha belegondolunk, az apokaliptika figyelemre méltó helyet foglal el az eszmetörténetben. Évszázadok óta fennmaradt, folyamatosan alkalmazkodva a korhoz és a helyi körülményekhez. Hatékony exportcikknek bizonyult, amely könnyedén lép át földrajzi és kulturális határokat. Több évtizedre is eltűnhet a közbeszédből, csak hogy aztán még erősebben térjen vissza; ma talán szinte népszerűbb, mint valaha. Teszi mindezt annak ellenére, hogy jóslatai – a könyv írásának pillanatában – százszázalékos kudarccal zárultak.

Ami kissé rejtélyes.

Mert nézzük csak! Rengeteg olyan gondolat létezik – mind profán, mind vallási –, amelyek hihetetlenül kétes eredményeik ellenére is megdöbbentően népszerűek maradnak. (Valószínűleg párat az olvasók is ide tudnának írni, ideológiai preferenciáiknak megfelelően.) De még ezeknél az elképzeléseknél is van általában legalább valami, amire a híveik hivatkozhatnak, igazolandó hitüket: néhány szelektív bizonyíték, néhány felszínesen meggyőző elemzés, valamilyen kézzelfogható előny, ami azokat illeti, akik hisznek benne vagy akik népszerűsítik. Lehet, hogy az elképzelések tévesek, de érthető, miért szeretnék az emberek, hogy igazak legyenek.

Az apokalipszis-ötlet hosszú élettartama és népszerűsége ezzel szemben első ránézésre nehezebben magyarázható. Mert szó szerint soha nem volt igaz. Őszintén szólva ez a könyv, amit most olvasnak, nem is létezhetne. Ha nyomon követjük az állítást, miszerint a történelem több ezer év után hamarosan véget ér, akkor nyilvánvalóan valahol, valami borzalmasan félresiklott.

De akkor miért tapadt meg az apokalipszis eszméje ilyen makacsul, mint valami kacsakagyló? Számos, lehetséges magyarázat létezik – történelmi, pszichológiai, teológiai –, de ezek mellett van egy viszonylag egyszerű oka is. Ez pedig szimplán a politikai célszerűség.

A történelem nagy részében a világvége gondolata rendkívül hasznosnak bizonyult azok számára, akik sokkal inkább evilági végkifejleteket akartak elérni.

Amikor Kolumbusz 1492-ben vitorlát bontott és elhajózott arra, amit ő Ázsiának hitt, de amiből végül Amerika lett, sok minden motiválta. Természetesen a becsvágy. Igen, a mohóság is. A kíváncsiság… hát, talán.

De ezen ösztönzők között volt egy egyszerű, mégis elsöprő erejű hit is – ugyanaz, ami később Jan Matthyst, Dorothy Martint és a történelem során még sokakat másokat is hajtott.

Kolumbusz Kristóf úgy vélte, hogy közel a világvége.

Vagy legalábbis közeleg. Ő maga nem hitte, hogy meg fogja élni a világvégét. Mindazonáltal szilárdan hitte, hogy a belátható jövőben a korábbi világ el fog tűnni, és helyébe egy új, mennyei királyság lép. Az óra ketyegett. És neki fontos szerep jutott a kibontakozó epikus eseményekben.

Ez nem csupán valami megfoghatatlan gondolat volt. Kolumbusznak nagyon is konkrét dátuma volt az apokalipszisre: 1656. február közepén fog bekövetkezni. Ez az a dátum, amelyet az általa kedvelt bibliai értelmezések pontosan hét évezreddel a teremtés utánra tettek. És ezért fog akkor minden véget érni.

A másfél évszázaddal későbbi dátum talán nem annyira közeli, mint a „holnap” vagy „az idei december”, de ez is elegendő volt ahhoz, hogy komolyan hasson Kolumbuszra, és arra ösztönözze, hogy megkaparintsa az Újvilágot. Odáig ment, hogy összeállított egy teljes művet, a Próféciák könyvét, egy albumot azokból az apokaliptikus írásokból, amelyek hatással voltak rá, és amelyek igazolták útjait.

Általában nem úgy gondolunk Kolumbusz Kristófra, mint aki az apokalipszis lázában égve cselekedett, ez a jellemvonása szinte teljesen elfelejtődött a róla szóló történetekben. Ő a nyugati történelem egyik leghíresebb alakja. Akár hősies felfedezőnek tekintjük, aki méltó az emlékezetre, akár népirtó rabszolgahajcsárnak, akinek egész népek vére tapad a kezéhez, az a gondolat, hogy ő is ugyanannyira hitt a világvégében, mint Jan Matthys vagy Dorothy Martin, egyszerűen nem része a Kolumbuszról szóló narratívának.

Pedig ez a tudás elengedhetetlen ahhoz, hogy megértsük, mit tett és hogyan változott meg alapvetően a világtörténelem – nemcsak Kolumbusz útjai révén, hanem az amerikai kontinenst gyarmatosítók közül sokak által osztott végítélet-gondolkodásmód révén is.

Ez elárul nekünk néhány érdekes dolgot. Az egyik, hogy a világvégehitek gyakran kimaradnak a magunknak mesélt történelmi elbeszélésekből.

A népszerű elképzelés szerint a világvége általában szélsőséges hit, furcsa szekták és zagyváló csodabogarak sajátja. A valóságban azonban jelentős történelmi személyiségek támasza volt, és uralkodók, államférfiak és tudósok is szilárdan hittek benne – ahogy hisznek mind a mai napig. Az apokalipszis mindig is rendkívül mainstream volt.

A második érdekesség, hogy a világvége gondolata nem csupán afféle passzív háttérhiedelem volt. Aktív szerepet játszott a hódításokban és a gyarmatosításban, a politikai hatalmi harcokban és a széles körű társadalmi mozgalmakban. Akár tagadhatatlan tényként kezelték, akár csupán kényelmes kifogásként használták a politikai szereplők, a közeledő végítélet évszázadokon át szolgált indokként olyan, fontos döntések meghozatalához, amelyek segítettek formálni a világot, amelyben ma élünk.

Őszintén szólva, az apokalipszis rendkívül erős motiváló erő.

Az utolsó pont pedig választ ad a következő kérdésre: miért az apokalipszisbe vetett hit késztette Kolumbuszt arra, hogy Indiába hajózzon?

Azért, mert úgy gondolta, hogy az ő kötelessége elősegíteni annak bekövetkeztét.

Ez az egyik legfontosabb elem, amit a világvégéről tudni kell: a történelem során sokan, akik a leglelkesebben hittek benne, nem egyszerűen félelmetes eseménynek látták, hanem vágyott és elérendő végső diadalnak. A végítéletkor ugyanis a Jó végre legyőzi a Gonoszt, az anyagi világ minden nyomorúsága eltűnik, és az igaz hívőket egy új világ édene várja jutalomként.

Kolumbusz úgy vélte, hogy Krisztus csak akkor térhet vissza, hogy megalapítsa áldott, új királyságát, ha bizonyos, a próféciákban leírt feltételek teljesülnek – többek között, hogy a Föld minden népe áttér az Úr imádatára, és hogy a jeruzsálemi Szent Sír visszakerül a keresztények kezébe. Célja egyrészt az Újvilág megtérítése, másrészt kifosztása volt, hogy ezáltal hathatósabban segíthesse a Szentföld meghódításának finanszírozását.

Általános felfogásunk szerint az apokaliptikus gondolkodásmódot a félelem, a pánik és a kétségbeesés jellemzi. De valójában a történelem során sokszor ez adott reményt az embereknek. (Még akkor is, ha ez a remény csak abban állt, hogy végre igazságot szolgáltatnak nekik azáltal, hogy ellenségeik tűzben égnek el.)

Mindezek mellett természetesen a másik figyelemre méltó dolog az, ami a legnyilvánvalóbb: Kolumbusz tévedett. Csakúgy, mint Jan Matthys és Dorothy Martin esetében, Kolumbusz jóslatai sem váltak valóra. 2025-ből visszanézve látjuk, hogy a világ népessége még mindig nem tért meg a keresztény hitre, a Szent Sír feletti uralom kérdése továbbra is heves viták tárgyát képezi, és Krisztus második eljövetele még mindig nem valósult meg. Hiába volt Kolumbusz Kristóf annyira bizonyos az igazában, a világnak nem lett vége.

Kivéve talán az amerikai kontinens őslakosait. Számukra, mondhatjuk, eljött a végítélet.

Az apokalipszis tanulmányozásának neve „eszkatológia”. Ám jelentése több ennél: az eszkatológia nem csupán a világvégéről szól, hanem a dolgok végéről. A téma magában foglalja a világnak véget vető kataklizmákkal kapcsolatos hiedelmeket, de foglalkozik strukturális (a jelenlegi rend vége) és személyes (mi történik velünk, amikor meghalunk) kérdésekkel is.

És ez nem véletlen. Ezen elképzelések fejlődéstörténete során a fogalmak ugyanis erősen összefonódtak; a halhatatlan lélekről szóló ideák befolyásolják az ítélet napjáról alkotott fogalmakat, a társadalom szerkezetével kapcsolatos evilági aggodalmak pedig évezredek óta táplálják az apokaliptikus mozgalmakat. Ugyanígy, az apokaliptikus hiedelmeket ösztönző szorongások és remények is előtérbe kerülnek ezekben a témákban: a halálról való gondolkodás nehézségei, valamint a félelem vagy a remény, hogy a világ, ahogyan mi ismerjük, nem fogja túlélni a mi korunkat. Itt a spirituális, a politikai és a személyes összeolvad; a nagy apokalipszis iránti megszállottságunkat a kis apokalipszisektől való félelmünk táplálja.

Mindez arra utalhat, hogy az emberben megvan a világvégéről való kényszeres gondolkodás. Amikor ilyen régóta fennálló és makacs elképzelésekről beszélünk, kísértésbe eshetünk, hogy azt sugalljuk, ezek valahogy velünk születtek – hogy a világvégéről szóló hiedelmek „be vannak drótozva” az agyunkba.

Ez a gondolat még csábítóbbá válik, amikor elkezdjük felfedezni azokat a közös vonásokat, amelyek az apokalipszisről szóló történetekben minden korban és kultúrában megjelennek. Könnyű arra a következtetésre jutni, hogy valami mélyen bennünk pontosan erre a narratívára vágyik: hogy létezik valamiféle különleges idegsejt-elrendezés, ami felvillan a világvége-történetek hallatán; egy apokalipszis alakú űr a lelkünkben, amelyet valamiféle történetnek kell kitöltenie.

És mégis, ez nem lehet igaz, mert bár az apokalipszistörténetek gyakoriak, messze nem univerzálisak. Számos kulturális hagyomány létezik világszerte, amely évezredek óta virágzik anélkül, hogy valaha is igazán foglalkozott volna azzal a kérdéssel, hogy vajon hogyan és mikor fog hirtelen minden véget érni. Az apokalipszis nem szerepel a görög vagy a római mitológiában; ritka a hagyományos afrikai spiritualitásban; gyakorlatilag hiányzik a japán sintó hitből. Ellentétben azzal, amit több mint egy évtizeddel ezelőtt hallhattunk, az ősi maják határozottan nem hittek abban, hogy a világ 2012-ben véget ér.

Az apokaliptikus narratívák kétségkívül nagyon hatékonyan izgatják agyunk euforikus-rettegés központjait, de nincs bennük semmi kódolt.

A történelem inkább azt mutatja, hogy az apokalipszis eszméje hihetetlenül jól képes terjedni. Lehet, hogy nem teljes egészében a tudatalattinkból ered, és nincs is örökösen jelen az emberi történelemben, de az első világvége-történet – úgy háromezer évvel ezelőtt – ügyesen kultúráról kultúrára ugrált, alkalmazkodott, és új kontextusba helyezkedett, hogy illeszkedjen a körülményekhez. Még ott is, ahol csekély hagyománya van a világvége-történeteknek, gyorsan gyökeret verhet a fogalom, ha egyszer elterjed.

Más szavakkal: Kolumbusz több szempontból is magával hozta az apokalipszist. A világ nem egy módon érhet véget.

Hung Hsziu-csüan világa először az 1830-as években ért véget, amikor megbukott egy vizsgán.

Fontos vizsga volt, amire önképét és egy jobb élet reményét alapozta. A kudarc súlyos csapásként érte. Újra nekifutott a vizsgának, de ismét megbukott. Amikor aztán harmadszor is elbukott, egész világa összeomlott.

Miközben megpróbálta összerakni magát és világát, Hung azért küzdött, hogy értelmet adjon furcsa, érthetetlen képekkel teli, nyugtalanító álmainak. A válaszokra ismeretlen szövegekben talált rá, amelyeket külhoni utazók terjesztettek szülőföldjén, Kuangtung tartományban – ezek az utazók kereskedni jöttek, de ott maradtak, hogy terjesszék istenük igéjét.

Az eredmény egy messiási, apokaliptikus eszmékből összeálló, mámorító katyvasz lett, amelyet Hung a nyugati kereszténység, a kínai népi vallásosság, valamint a taoizmus és a buddhizmus eszkatologikusabb ágaiból alkotott. Ez az új hitrendszer Hungot helyezte a középpontjába: már nem a vizsgákon újra és újra megbukó jelöltet, hanem Isten fiát, akit azért küldtek a földre, hogy létrehozza és irányítsa az új mennyei királyságot.

Hung hirdetni kezdte igazát. Eleinte csak néhány hívet vonzott magához. Azonban hívei száma fokozatosan nőni kezdett, és végül egész nyáj lett belőlük. A hatóságok aggódtak, hogy ez veszélyezteti a hatalmukat, de a követők száma tovább gyarapodott. Végül pedig már nem nyájról, hanem egész hadseregről beszélhettünk.

Húsz évvel később pedig mintegy harmincmillió ember halt meg emiatt. Hung elképzelései egy felforgatott világról – és az akkori rend erőinek visszavágása – az emberiség történelmének egyik legvéresebb háborújához vezettek.

Ami sokkoló, de nem meglepő. Hung felkelése talán az egyik legszélsőségesebb példa, de az idők során az apokalipszis mindig fontos táplálékot nyújtott mindenféle lázadásnak, forradalomnak és felkelésnek. Mint korábban Jan Matthys, Hung új spirituális királyságról szóló víziója is kihívást jelentett a fennálló rend számára; szinte elkerülhetetlen volt, hogy a kettő erőszakosan összecsapjon. A történelem során a hatalmasságok gyakran fegyverként használták az apokalipszist érdekeik előmozdítására, ám a hatalomtól megfosztottaknak, a kiábrándultaknak és a kitaszítottaknak is a remény egyik fő forrása lett. Végül is, ha el tudjuk képzelni, hogy közeleg a világvége, akkor el tudunk képzelni egy másik világot is.

És ez a kulcsa annak, hogy miért van olyan nagy hatással ránk a világvége. Mert amikor a világvégéről beszélünk, valójában a mi világunk végét értjük alatta.

Végtére is az apokalipszis iránti megszállottságunk a változásról szól – a változás miatti szorongásunkról és egyben az arra irányuló vágyakozásunkról. Azok, akik csüggedten jósolják a közelgő pusztulást, általában azokra a társadalmi változásokra reagálnak, amelyeket helytelenítenek. Azok, akik alig várják a világ végét, valójában egy számukra elviselhetetlen rend felforgatására vágynak.

És ez az alapgondolat jelen van e könyv szinte minden történetében, áthatja a világvégék teljes történetét.

Jelen van a brazíliai dzsungelben, a korábban rabszolgák alkotta közösségben, ahol egy haldokló férfi az utolsó reménysugárba kapaszkodik a felépíteni próbált világban, miközben a kormányerők egyre közelednek.

Jelen van a xhosza nép földjén, ahol egy kamaszlány látomásai azt súgják, hogy a halottak hamarosan feltámadnak, és az igazságtalanságoknak vége lesz, de előtte az emberiségnek szörnyű módon meg kell tisztítania a Földet.

Jelen van Montana államban, ahol egy prófétákból álló család csillét tol a föld alatti sínen, ahogy visszavonulnak a kifejezetten erre a célra épített bunkerükbe, mert szerintük aznap este fogják ledobni a régóta megjövendölt bombákat.

Jelen van a Galileai-tenger mellett tartott gyűlésen, ahol egy férfi azt mondja híveinek, hogy közülük egyesek nem fogják megízlelni a halált.

Jelen van Tiencsinben, amikor Hung Hsziu-csüan megszemléli az általa okozott pusztítást, jelen van a Santa María fedélzetén, amikor Kolumbusz a láthatárt kémleli mint a közelgő pusztítás előfutára. Jelen van a chicagói kertvárosi ház hátsó udvarán, amikor a Keresők a decemberi hidegben vacogva összebújva földönkívüli megmentőiket várják, és jelen van Münster kapuinál, amikor Jan Matthys utoljára pillant rá erre a világra, amelyet soha többé nem fog látni.

Jelen van a hírekben, a közösségi médiában, a kultúránkban és a fejünkben. A világvége gondolata igen kiterjedt. Elnyomást és lázadást váltott ki, reményt adott, és rettegést hozott. Soha, egyetlenegyszer sem bizonyult igaznak, és mégis, újra meg újra megváltoztatta a világot. Ez a könyv a hogyanról és a miértről szól.

Kísérlet arra, hogy megértsük a véget.

Tartalom

1. Az ég folyton leszakad

2. A populáris apokalipszis

3. A vég kezdete

4. Tisztelgünk nektek, kikre a Ragnarök vár

5. Evilági végek

6. Kis apokalipszisek mindenütt

7. Jelenés és forradalom

8. A minden háborúnak véget vető háború

9. Jóslatok és előjelek

10. „Egész kedden vártam, de a drága Jézus nem jött el”

11. Képeslapok a szakadékból

12. Ahogy a világ véget érhet: természetes okok

13. Ahogy a világ véget érhet: mi magunk okozzuk

14. Apokalipszis most

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

Források és további olvasnivalók

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Urbanist – SIL Open Font License