Pippa Roscoe

A tökéletes titkárnő

Cathy Williams

Izgató emlékek

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Pippa Roscoe, 2018 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A ROMANA 819. eredeti címe: A Ring to Take His Revenge

(Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Deák B. Miklós

© Cathy Williams, 2010 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A Romana 820. eredeti címe: The Secret Spanish Love-Child

(Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Magyarra fordította: Vásárhelyi Zsolt

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA 819-820. számában, 2025

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-054-2

- Kép: Shutterstock

A Romana a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Pippa Roscoe

A tökéletes titkárnő

Előhang

London…

Antonio Arcuri egy kézmozdulattal jelezte a vékony, barna hajú lánynak, hogy szálljon be a kocsiba. Hozzászokott, hogy az újonnan megismert nőket a sofőr vezette limuzinhoz kísérje. De nem olyankor, amikor üzletről van szó! Ilyet még soha nem csinált.

Ezen a napon azonban nem volt más választása, mivel a reggeli megbeszélése túl sokáig tartott. Már nem halaszthatta el ezt az interjút az új személyi asszisztensi állás ügyében, és nem késhetett el a találkozóról sem a Győztesek Körének másik két tagjával.

Antonio majdnem egy éve várt erre a találkozásra a legközelebbi barátaival, Dimitrivel és Danyllal, akiket testvéreinek tekintett. Így kénytelen volt több feladatot is ellátni egyszerre. És semmit sem utált jobban.

A barna hajú Ms. Guilhamnek a szeme sem rebbent, amikor az interjút az irodából egy autóba tették át. Ez jó jel…

Antonio leült Emma Guilham mellé, és a szeme sarkából vizsgálgatta. A lány kecses volt, és gyönyörű, ismerte el, és gyorsan kipipálta ezt a pontot a listán.

Ebben a pillanatban a sofőrje kikormányozta az autót a londoni irodaház mélygarázsából a sápadt téli napsütésbe, a belváros sűrű forgalmába. Antonio halkan káromkodott, és ellenállt a késztetésnek, hogy a karórájára nézzen. Tudta, hogy későre jár, és hogy ez a beszélgetés rövid lesz.

– A sofőrjének a St. James’s Streeten és a Pall Mallen kellene végighajtania. Karácsony előtt a Regent Streeten nem lehet közlekedni.

Csinos útitársa Antoniora szegezte mogyoróbarna szemét.

A férfi hirtelen furcsa szorítást érzett a mellkasában. A lány tekintetében nem volt semmi jele annak, hogy a kedvére akar tenni, amit pedig gyakran tapasztalt a nők esetében. Tudta, hogy vonzó, és ezt a tényt maximálisan ki is használta, de soha nem az alkalmazottaival szemben.

De ami ennél is fontosabb, nem látott képmutatást a szemében. Ez egyszerre volt szokatlan és izgalmas.

A másik három jelölthez képest, akivel beszélt, ő tette rá a legkevésbé jó benyomást, legalábbis papíron. Alig huszonkét évesen Emma Guilham túl fiatalnak tűnt.

– Szóval a közgazdasági diplomáját a londoni Keleti és Afrikai Tanulmányok Iskolájában szerezte. Több számítógépes programban is jártas, szeret utazni és olvasni. – Meglepődve látta, hogy a lány szemének mogyoróbarna pöttyei most mintha tengerzöldre váltottak volna. – A betöltendő pozíció a New York-i irodámban van. Nagyon bizalmas vállalati akvizíciókkal foglalkozom, és mind üzleti, mind magánügyekben nagyfokú elkötelezettséget, abszolút koncentrációt és százszázalékos diszkréciót várok el.

A lány nem tűnt izgatottnak vagy meglepettnek.

– Úgy tűnik, nem szeret beszélgetni, Ms. Guilham. – Ez is szokatlan volt.

– Még nem is kérdezett semmit, Mr. Arcuri – válaszolta a lány szemrehányó felhang nélkül. – Lehetek őszinte?

A férfi bólintott.

– Mr. Arcuri, három pályázati fordulót is végigcsináltam. Egyet az angliai HR-osztályon, egyet az észak-amerikai részlegen, egyet pedig az ön korábbi személyi asszisztensénél. Nincsenek illúzióim azzal kapcsolatban, hogy kevés tapasztalatom van az idősebb pályázókhoz képest. Gyanítom, hogy csak udvariasságból fogadott, és értékelem a gesztust. A következő sarkon balra, majd a másodiknál jobbra – mondta a sofőrnek, majd visszafordult Antonio felé. – Ha a döntése a személyiségről szól, és olyasvalakit akar, aki csak az Arcuri Enterprisesnak él? Ezt fel tudom ajánlani. Aki számítógépes határidőnaplót vezet? Csukott szemmel is meg tudom csinálni. Olyasvalakit akar, aki megvédi önt mindentől, ami akadályozhatja abban, hogy úgy töltse értékes idejét, ahogy szeretné? Ha igen, akkor én vagyok a megfelelő az állásra. Azért akarok magának dolgozni, mert ön a legjobb. Ennyire egyszerű.

Amíg Antonio hallgatta a nőt, a sofőr megállította a limuzint az Asquith Club pompás épülete előtt.

– Még egy kérdés, Ms. Guilham.

– Igen?

– Ha egy lakatlan szigeten ragadna, és csak egy dolgot vihetne magával, mi lenne az?

Az évek során sok választ hallott: Mozart zenéjét, Shakespeare műveit, egy zongorát… De a nő válaszát csak egyszer hallotta: amikor ő adta a saját kérdésére.

– Egy műholdas telefont.

A férfi bólintott.

– Köszönöm a lehetőséget, hogy beszélhettem önnel, Mr. Arcuri. Várom a HR-osztály hívását, és kellemes ebédet kívánok. Majd gyalog visszamegyek az irodába.

Ezekkel a szavakkal Emma Guilham otthagyta őt a kocsiban ülve. Antonio hosszú idő óta először lepődött meg.

Kiszállt, és elindult a klubhelyiség felé, ahol Dimitri Kyriakou és Danyl Nejem Al Arain várt rá. Elnyomta magában az emléket, ahogy Ms. Guilham csípője ringatózott, miközben a Piccadilly Circus felé sétált, és rendre utasította magát.

A három férfi diákként ismerkedett meg, és hamar barátokká váltak. Támogatták egymást, együtt gyászoltak, együtt ünnepeltek. Amikor Antoniónak a vizsgái után induló tőkére volt szüksége a vállalkozásához, Dimitri, Danyl és az ő nagyapja az első befektetők között voltak. Természetesen kamatostul visszafizette nekik a pénzt, sokkal hamarabb, mint ahogy ígérte. Mindazonáltal soha nem felejtette el, hogy mivel tartozik a barátainak.

Nélkülük most nem lenne itt. És ők is ugyanezt mondták volna róla. Egy év után a három férfi végre újra egy szobában lehetett.

Az igazságtalan börtönbüntetés megviselte Dimitrit, de a nők még mindig megfordultak utána. Danylnak pedig nem kellett hirdetnie, hogy ő a terhreni sejk trónörököse. Erős kisugárzása volt, ahogy Antonio utolsó asszisztense is megjegyezte.

Csak az amerikai igazságszolgáltatás vetett véget a negyedévente megrendezésre kerülő találkozóiknak – ez volt az egyetlen változatlan időpont Antonio egyre zsúfoltabb naptárában. Most azonban Dimitri ártatlansága bebizonyosodott, így végre újra együtt voltak.

– Ki volt az a szőke nő, aki elment mellettem? – kérdezte Antonio a másik kettőt.

– Épp ajánlatot tett – válaszolta Dimitri.

– Nyilvánosan? Ebédidőben? Uraim, önök túlszárnyalták a botrányos hírnevemet.

– Üzleti ajánlatról van szó – mondta Danyl összeszorított fogakkal.

– Versenyezni akar a csapatunkban a Hanley Kupán.

– Már van trénerünk – szólt közbe Danyl.

– Azt állítja, hogy mindhárom versenyt meg tudja nyerni.

Antonio kíváncsisága felébredt.

– Ez nem történt meg azóta…

– Amióta az apja húsz évvel ezelőtt a győztes lovat és lovasát edzette – egészítette ki a mondatot Dimitri.

– Mason McAulty volt? – kérdezte Antonio. Danyl morgott valamit a bajusza alatt.

Antonio fejben végigfutott a lehetőségeken: a pénzdíj összege, a nemzetközi média figyelme… Nem sokkal a diploma megszerzése után alapították a csapatot. Tökéletes vállalkozás volt ez három, a nagy tétekben játszó szerencsejátékos számára.

Antonio egykor komoly esélyes volt a lovaspóló-válogatottnál, mielőtt Michael Steele majdnem tönkretette a családját. Elfojtotta az ismerős dühöt a férfi miatt, és inkább az ajánlatra koncentrált.

– És képes rá?

Dimitri megvonta a vállát.

Danylnak viszont, úgy tűnt, gondolkodnia kell rajta.

– Valószínűleg – mondta végül.

– Én támogatom – jelentette ki Antonio. Ha Mason McAulty megnyerné a tripla versenyt, az hihetetlen diadal lenne.

– Miért is ne? – Dimitri rábólintott.

Danyl vonakodva, összeszorított szájjal csatlakozott hozzá.

Antoniónak fogalma sem volt róla, hogy a barátja miért nézett olyan dühösen a kijárat felé, amelyen Mason McAulty épp az imént ment ki. Talán tudta, hogy a tűzzel játszik.

– Whiskyt? – kérdezte Dimitri, amikor Antonio végre leült.

– Természetesen. – Hátradőlt, és a barátaira nézett. – Örülök, hogy itt vagytok.

– Ha még egyszer ezt mondod, azt fogom hinni, hogy ficsúr lettél – mondta tömören Dimitri.

– Ha egy csomó nő pletykálkodását akartam volna hallgatni, otthon maradtam volna – jegyezte meg Danyl.

– Nincs is háremed – gúnyolódott vele Antonio. – Ha lenne, soha nem látnánk téged.

Ám ahelyett, hogy két legközelebbi barátja meghitt társaságát élvezte volna, azon kapta magát, hogy azon a nőn gondolkodik, akit az új személyi asszisztensévé akart kinevezni: Emma Guilhamen…

1. FEJEZET

Tizennyolc hónappal később…

Emma kisöpörte homlokáról a hosszú, sötét fürtöket, és lófarokba fogta. Ösztönösen tudta, hogy igényes főnöke pontosan három dolgot vár el tőle: gyorsaságot, hatékonyságot és diszkréciót.

Kritikusan nézte a tükörképét az Arcuri Enterprises New York-i irodájának mosdójában. Elégedettség töltötte el, amikor tekintete az ezüstszínű, egymásba fonódó A és E betűkre esett a tükör alján.

Hosszú utat tett meg azóta, hogy elhagyta édesanyja házikóját Hampstead Heath szélén. Eszébe jutott, hogy Antonio a londoni karácsonyi forgalomban araszoló limuzinban interjúztatta… Akkoriban úgy gondolta, hogy az esélye, hogy megkapja az állást, majdnem nulla. Nem volt vesztenivalója, ezért egyszerűen megmondta az igazat.

Minden szavát komolyan gondolta, és az elmúlt másfél évben be is bizonyította. Keményen küzdött azért, hogy ide kerüljön – New Yorkba, Antonio Arcuri személyi asszisztenseként.

Pánikba esett, mióta hajnali egy órakor a mobiltelefonján egy rövid csipogás jelezte, hogy Antonio már úton van Olaszországból, és kevesebb mint hat óra múlva az irodában lesz. Gyorsan felkelt, átfutotta főnöke napirendjét, és rájött, hogy a naptárban semmi sem követelte meg ezt a váratlan visszatérést. Így aztán fogalma sem volt, mire számíthat a komor arcú főnökétől.

Alig várta azokat az időszakokat, amikor Antonio nem volt az irodában. Akár a Győztesek Körének többi tagjával tartott megbeszéléseken vett részt, akár a londoni, hongkongi vagy olaszországi irodáiba repült, a lány élvezte, amikor csak e-mailben és alkalmi videokonferenciákon kellett vele tartania a kapcsolatot. Mert személyesen Antonio egyszerűen… nyomasztó volt.

Nem csak azért, mert olyan jóképű volt. Sötét csokoládészínű szeme, magas arccsontja és markáns álla is elég lett volna ahhoz, hogy veszélyes kisugárzása legyen. De ott volt a napbarnított bőre és az érzéki ajka is, amelyről Emmának a vörösbor jutott eszébe.

Megtanulta visszafogni magát. Végül is azért volt itt, hogy a munkáját végezze, nem pedig azért, hogy a jóképű főnökét bámulja. Neki is voltak céljai: helyek, amelyeket látni akart, dolgok, amelyeket meg akart tenni. És Antonio Arcuri nem illett bele a képbe.

A mosdó ajtaja hirtelen kinyílt. Több nő rohant be, mindegyikük egy-egy sminktáskával felfegyverkezve. Emma figyelte őket, amint a lehető legcsábítóbb külsőt öltötték. Korrektort használtak, amellyel ő is el akarta tüntetni tizenhét évesen a kemoterápia nyomait.

Gyorsan elnyomta a rossz emléket. Végül is Antoniót egyáltalán nem érdekli a külseje. Neki csak a hozzáértés számít. Ő is felháborítóan vonzónak találta a férfit, de nem hagyta, hogy elvonja a figyelmét.

Ahogy Emma ismét a számítógépe előtt ült Antonio irodájának előszobájában, a legfelső emeleten, kényszerítette magát, hogy megnyugodjon. Ez volt az ő terepe, és szerette.

A vezérigazgató irodája a manhattani felhőkarcoló huszonnegyedik emeletén minden várakozását felülmúlta. Az épület üveghomlokzatával lélegzetelállító kilátást nyújtott a Central Parkra. Ehhez jött még a pazar belső tér, amit Emma akkor is élvezett, ha csak napközben tehette, mert este vissza kellett térnie aprócska brooklyni lakásába.

A New York-i repülőút volt az első, amit ki tudott pipálni a listáján. Öt év tünetmentesség után végre elhitte, hogy legyőzte a szörnyű betegséget, amely annyi mindent elvett tőle. Emma boldog volt.

– Tudod, miért jött ide?

James, egy ideges kolléga, aki még mindig a szamárlétra alján állt, hirtelen az íróasztala előtt termett. Ugyanolyan fáradtnak tűnt, mint néhány másik kollégája.

Antonio közelgő érkezésének híre futótűzként terjedt. Nem volt szokatlan, hogy az alkalmazottak korán reggel beértek, de ezen a napon úgy tűnt, mindenki így tesz. Antonio ilyen hatással volt rájuk. Nem adott parancsokat, mert egyszerűen nem kellett.

– Itt van már? – tette fel James a második kérdést, anélkül hogy megvárta volna a választ az elsőre.

– Arcuri úrnak van egy kis elintéznivalója, ennyi az egész – nyugtatta meg a lány, nem tudva, hogy ez igaz-e.

– Csak úgy értem… A jelenlegi gazdasági helyzetet tekintve…

– Az Arcuri Enterprises elég erős ahhoz, hogy bármilyen helyzetet túléljen – hangzott fel Antonio hangja ebben a pillanatban.

Emma gyűlölte, amikor csendben megjelent, mint egy párduc, és együttérzett szegény Jamesszel, aki most vörös arccal és megalázottan menekült el.

– Miért néz mindenki úgy, mintha ki akarnám rúgni őket? – kérdezte dühösen Antonio.

Emma elfojtott egy sóhajt.

– Kicsit szokatlan, hogy ilyen hirtelen megszakítod az olaszországi tartózkodásodat.

– Szeretnék azonnal konferenciahívást tartani Danyllal és Dimitrivel. És indíts keresést Benjamin Bartlett után. Tudj meg róla és a cégéről mindent, amit csak lehet – mondta a bal válla fölött, az irodájába menet.

– Azonnal ráállítom az illetékeseket.

– Nem. – A férfi megállt. – Nem akarom, hogy más is tudjon erről. Azt akarom, hogy személyesen foglalkozz vele.

Aztán belépett az irodájába, és becsapta maga mögött az ajtót.

Emma sóhajtva becsukta az Arcuri Alapítvány jótékonysági gálájának dossziéját, amelynek megszervezésére már rengeteg szabadidejét fordította. Ezt a dossziét ma haza kell vinnie magával.

Antonio Arcuri a kanapéra dobta a kabátját. Ahelyett, hogy helyet foglalt volna az íróasztalánál, az ablak elé lépett, és ökölbe szorította a kezét.

Az anyja sorrentói házából idefelé tartó repülőút alatt elhatározta, hogy megbízza Emmát, kutasson Benjamin Bartlett után. Az elmúlt másfél évben mély benyomást tett rá a személyi asszisztense. Tizennyolc hónap, amely alatt elfojtotta a lány iránti érdeklődését.

Persze segített neki, hogy a nő úgy öltözködött, mint egy konzervatív vallási közösség alapító tagja, és az üzleti ügyeken túl semmilyen érdeklődést nem mutatott iránta.

Néhány korábbi asszisztense felvonta volna a szemöldökét, mert nem szívesen vállalt indiszkrét megbízásokat. Ezek közé tartozott például a volt szeretőktől való megszabadulás vagy a megfelelő szakítóajándékok beszerzése. Annak ellenére, amit a ruhája sugallt, Emma minden feladatot kommentár nélkül elvégzett.

Röviden: Emma Guilham kiváló munkát végzett.

Pontosan ezért bízta rá a Benjamin Bartlettre vonatkozó kutatást. Nem engedhette meg magának, hogy bármi is kiszivárogjon, mielőtt megbeszélne vele egy találkozót. Maga Bartlett azonban nem volt fontos számára. Antoniónak nem volt szüksége a híres cégére a portfóliójában. Őt egy másik potenciális befektető érdekelte. Szét akarta zúzni, amíg nyoma sem marad.

Az ablak előtt állt, de a Central Park helyett csak a karnyújtásnyira lévő győzelmet látta.

Végre megvolt az esélye, hogy térdre kényszerítse Steele-t, hogy egyszer s mindenkorra elpusztítsa.

Antonio már régóta vásárolt kisebb részvényeket Steele cégében. Minden egyes tranzakciónál az anyjára és a húgára gondolt. A sokkra, a csődre, amelybe Steele könyörtelenül belehajszolta a családját. A fájdalom majdnem tönkretette az anyját, és a húga addig kínozta a testét, amíg csontsoványra nem fogyott. Antonio évekig gyűjtötte a vagyonát, hogy esélyt kapjon Steele kiiktatására.

A házi telefon zümmögése kizökkentette gondolataiból. Emma bejelentette, hogy Danyl és Dimitri van a vonalban.

– Mi a baj? – érdeklődött Danyl.

Sokan bosszúsnak érezték volna a hangját, de Antonio tudta, hogy inkább aggodalomról van szó.

– Semmi. Épp ellenkezőleg.

– New Yorkban mennyi idő lehet…? Reggel hat óra – kérdezte Dimitri. – Még te is később szoktál kezdeni.

– Hét óra van.

– Sajnálom az asszisztensedet – jegyezte meg Danyl. – Épp most csatázott az én asszisztensemmel, hogy rávegyen, fogadjam a hívást, ahelyett hogy a terhreni külügyminiszterrel beszélnék.

– Ne sajnáld – felelte Antonio. – Inkább legyél lenyűgözve.

– Bárki, aki le tudja beszélni az asszisztensemet az államügyekről, aranyat ér.

– Tudom a módját, hogyan iktassuk ki végleg Steele-t.

Két barátja tudta, mit jelent ez Antonio számára – tizenhat éves kora óta készült erre.

– Hogyan? – kérdezte Dimitri.

– Megbízható források szerint Benjamin Bartlett fizetőképes befektetőt keres a cégének. Ez lenne Steele utolsó esélye, hogy anyagilag bebiztosítsa magát. A befektetéshez elegendő tőkéje van, de ahhoz már nem, hogy enélkül túléljen.

– És biztosra akarsz menni, hogy te magad kapod meg a szerződést – zárta le Dimitri a témát. – Bármire is van szükséged tőlem, meg fogod kapni.

Antonio elmosolyodott.

– Nem szükséges. Túllicitálom Bartlettnél.

– Meglepett, hogy egyáltalán befektetőt keres.

– Ismered őt? Honnan? – Antonio már azon gondolkodott, hogyan használhatná ezt ki a maga javára.

– A lovak szerelmese, és rendszeres vendége a nemzetközi versenyeknek.

– Magának való ember – szólt közbe Danyl. – Távol tartja magát a szórakozástól. Valószínűleg Argentínába repül a Hanley Kupa első fordulójára. Tudod, hogy miért keres befektetőt?

– Az ok nem számít. Mindent megteszek, hogy Bartlett engem válasszon Steele helyett.

A bejelentést csend követte. Antonio attól tartott, hogy a vonal megszakadt.

– Légy óvatos! – figyelmeztette Dimitri. – A kétségbeesés veszélyessé teszi az embereket, ezt mindenkinél jobban tudom.

– Elbírok vele – felelte Antonio csípősen.

– Nem róla beszéltem.

Kopogtak. Emma jelent meg az eszpresszóval. Antonio megkérte a barátait, hogy várjanak egy pillanatot, mert ezzel időt nyert. Dimitri figyelmeztetése nem kerülte el a figyelmét, de már évek óta várt erre a napra.

Emma letette a csészét az asztalra, és visszatért az irodájába. Meglepetésére azon tűnődött, vajon a nő megérti-e őt. Néha-néha dacosan megvillant a hűvös szeme, mintha saját tapasztalatból tudná, milyen belső harc dúlhat benne. Amikor a nő kívülről behúzta az ajtót, a félresöpörte a gondolatot, és folytatta a telefonálást.

– Talán nem ez az egyetlen problémád, Antonio – mondta Danyl.

– Bármi is a probléma, én elbánok vele.

– Ebben nem vagyok olyan biztos. Bartlett hírhedt erkölcscsősz, és a nemrégiben egy bizonyos svéd modellel való viszonyod talán megbotránkoztatta.

A szőkeség képe, akivel néhány hónapig megosztotta az ágyát, felbukkant Antonio lelki szemei előtt. Rövid, kielégítő találkozások voltak, amikor az időbeosztásuk engedte, de aztán a nő többet akart. Amikor aztán szakított vele, a hűvös, kifinomult nőből dühös, keserű és sértett szerető lett.

– Aligha hibáztathatsz azért, hogy a sajtóhoz fordult. Nem ígértem neki semmit, nem hazudtam. Ő is tudta ezt, és okosabban kellett volna kezelnie a kapcsolatunk végét.

– De nem tette, és Bartlettnek ez bizonyára cseppet sem tetszik. Igazgatótanácsának minden tagjára szigorú etikai kódex vonatkozik. Ha információim helyesek, az az ember, aki legutóbb megszegte ezt a kódexet, két év után még mindig állást keres.

– Mire akarsz kilyukadni, Danyl?

– Hát, lehet, hogy egy darabig nem kellene randiznod, hogy úgy mondjam.

– Úgy tűnik, hogy a javaslatodtól elszállt a szava. Talán részletesebben el kellene magyaráznod neki, Danyl. – Dimitri felnevetett.

– Mit szólnál a házassághoz? – tette hozzá Danyl.

– Csak azért, mert te feleséget keresel, nekem nem kell ezt tennem. – Antonio minden porcikája ellenállt. Minden nő, akivel kapcsolatba került, tudta, hol a helye.

Neki csak a rövid, nagy érzéki élvezetet nyújtó kapcsolatok számítottak. Végül is hús-vér férfi, aki nem hajlandó megtagadni magától a szexet. Többről szó sem lehet.

Egyetlen példát sem ismert a sikeres házasságra.

A sajtó többször is felkapta, hogy a Győztesek Körének mindhárom tagja még mindig agglegény. Ez a körülmény több gyönyörű nő érdeklődését is felkeltette. Vajon ő, Antonio, hajlandó-e feladni az egyetlen dolgot, amit a munkája mellett komolyan vett?

– Mennyire veszélyes Bartlett valójában? – kérdezte a barátaitól.

– Az az igazgatósági tag, akiről beszéltem… neki még csak viszonya sem volt. Csak a pletyka zavarta Bartlettet – válaszolta Danyl. – Nyeld le a békát – tanácsolta.

– Kérlek, srácok! – szólalt meg Antonio türelmetlenül. – Nem hagyhatnánk a feleségekre és békákra való utalásokat?

– Pontosan erre gondoltam. Talán nem is kell feleségnek lennie.

Emma benyújtotta a negyedéves jelentést. Számtalan alkalmazottat biztosított arról, hogy nem hiszi, hogy Antonio váratlan megjelenése elbocsátásokat jelentene. Vigasztalóan mosolygott a csalódott kollégákra, akiknek nem sikerült megpillantani a főnököt, mielőtt az eltűnt az irodájában.

Első próbálkozásként összegyűjtötte az interneten elérhető összes lehetséges információt Benjamin Bartlettről, és elmentette Antonio magánmeghajtójára. Csak ezután vette elő az ebédjét, amely valójában már három órája esedékes volt.

Természetesen Antonio Arcuri éppen akkor jelent meg, amikor ő beleharapott az avokádós-szalonnás szendvicsébe, és olyan feladatot adott neki, hogy minden önuralmát be kellett vetnie, hogy ne fulladjon meg.

– Emma. Szükségem van rád, hogy találj nekem egy menyasszonyt.

– Van konkrét jelölted? Vagy bármelyik nő megfelel? – kérdezte végül, remélve, hogy a hangjában nem érződik a szarkazmus.

Emma szeretett személyi asszisztens lenni. Boldog volt, amikor a főnöke napja az ő munkájának köszönhetően zökkenőmentesen zajlott. Szerette, hogy nélkülözhetetlennek érzi magát, és hogy része lehet valami sokkal nagyobb dolognak, mint amit egyedül valaha is elérhetett volna.

Azért is szeretett problémákat megoldani, mert tudta, milyen ijesztő és frusztráló, ha valami nem megy. A mellrákja vagy később a szülei válása… a puszta tehetetlenség is borzalmas volt. A szülei házasságát nem tudta helyrehozni, de arra tökéletesen képes volt, hogy Antoniónak találjon egy menyasszonyát.

A férfi élesen ránézett.

– Most gúnyolódsz?

– Nem – erősítette meg a lány, remélve, hogy kipirult arca nem árulja el. – Csak arra gondoltam, hogy találkoztál-e már egy bizonyos hölggyel, aki megfelelne.

– Nem. – A férfi összeráncolta a szemöldökét.

– Szóval… vannak paraméterek? Vagyon, családi állapot, külső…

Meglepetten vette észre, hogy Antonio összezavarodott. Nyilvánvalóan nem gondolta végig rendesen.

– A hírneve. Botránytól mentesnek kell lennie.

Emma elfojtott egy horkantást. A főnöke mintha egy díjnyertes tehenet akart volna vásárolni, oltási igazolással. A szegény jelöltnek dokumentálnia kell az orvosi kórtörténetét is?

– És holnaputánra legyen meg.

– Antonio, nem húzhatok csak úgy elő a kalapomból egy… egy menyasszonyt – suttogta, hogy senki ne vegye észre, és ne vádolja azzal, hogy a főnöknek kétes természetű szolgáltatást nyújt. – Ha elmagyaráznád nekem az összefüggéseket, talán könnyebben megérteném, mire van szükséged.

– Hamarosan találkozom Benjamin Bartlett-tel, aki befektetőt keres a cégébe. De mivel Bartlett hírhedt az erkölcsi elveiről, lehet, hogy fenntartásai lennének az Arcuri Enterprisesszal kapcsolatban, tekintve, hogy… – Nem fejezte be a mondatot, csak széttárta a kezét.

– Figyelembe véve a közelmúltbeli tapasztalataidat Ingével, a svéd…

– Igen – vágott közbe Antonio.

– Tehát a korábbi indiszkréciódat egy alibimenyasszonnyal kell leplezned, hogy Bartlett elfogadhatónak találjon, és nagyobb valószínűséggel fogadja el a befektetésedet.

– Igen, így is össze lehet foglalni.

– Gondolom, ez az egész… titkos. Senki sem tudhat róla, mint a Bartlettről szóló kutatásról?

A férfi bólintott.

– Van még valaki, aki be akar fektetni. Nem engedhetem, hogy az érdeklődésem kiszivárogjon ahhoz az emberhez vagy bárki máshoz.

Ez volt az első alkalom, hogy a lány ezt a figyelmeztető hangot hallotta a főnökétől. Nem szabad félvállról vennie ezt a projektet.

– Rendben. Le kell mondanom a holnapi találkozókat.

Ezért olyan jó Emma, gondolta Antonio. Eltekintve a korábbi szarkasztikus elszólásától, a lány hatékony volt, közvetlen, és nem mutatott önbizalomhiányt, amit a nála idősebb kolléganőknél is tapasztalt.

Világos volt számára, hogy a nő csak azért akarja lemondani a holnapi találkozóit, hogy teljesíteni tudja az új megbízatást. Egy olyan megbízást, amely ellen nem tiltakozott, és amellyel kapcsolatban csak lényegbevágó kérdéseket tett fel.

– Rendben.

– Kitisztíttatom a zakódat, hogy felvehesd a gálára.

– Melyik gálára?

– Az Arcuri Alapítvány éves jótékonysági gálája. Általában ilyenkor Olaszországban tartózkodsz, ezért nem kaptál meghívót.

– Jótékonysági gálát szervezünk?

Másfél éve most először látta, hogy Emma Guilham szemében éles szikra villan.

– Igen. – De aztán a nő ismét hűvös arckifejezést öltött magára. – És ez lesz a tökéletes hely arra, hogy menyasszonyt találj.

2. FEJEZET

Antonio az elmúlt huszonnégy órát azzal töltötte, hogy elolvasta Emma Bartlettről szóló kutatásának eredményeit – valamint a többi információt, amit a nő összeállított neki.

Ha ízléstelennek találta is a rövid önéletrajzokkal ellátott fényképeket a gála egyedülálló női vendégeiről, elnyomta magában. Egyetlen célja volt, é megteszi az első lépést a megvalósítása felé.

Emma telefonhívása kizökkentette a gondolataiból. A nő közölte vele, hogy a kocsi készen áll. Antonio gyalog akart menni, mert a Langsford Hotel közel volt az irodához, de az asszisztense gyorsan elvetette az ötletet. Nem illett volna, hogy az Arcuri Enterprises vezérigazgatója gyalog érkezzen a vörös szőnyegre a nemzetközi sajtó jelenlétében.

Antonio elfojtott egy mosolyt. Szerette ezeket a pillanatokat, amikor a lány száraz angol humora előtérbe került. Most megigazította a zakója ujját, kinyitotta az előszoba ajtaját – és megállt.

Emma az íróasztala szélén ült, a telefon fölé hajolva, és teljesen másképp nézett ki, mint máskor.

Szokásához híven valami fekete-fehér színű ruhát viselt. Sötét haját azonban olyan kifinomult módon tűzte fel, hogy a sűrű fürtök a lehető legjobban mutattak. A frizura tökéletesen illett szív alakú arcához, a finom smink pedig kiemelte zöld pöttyös, mogyoróbarna szemét. Természetesnek és frissnek tűnt – egészen más volt, mint azok a nők, akikkel általában az idejét töltötte.

– Igen, ne aggódj – mondta a lány ebben a pillanatban. – Mivel Cherie kisasszony az utolsó pillanatban került fel a vendéglistára, nem tudtuk, milyen étrendi igényei vannak, de a szakácsok mindig három extra adagot készítenek mindegyik főételből. Csak tudasd vele, hogy a vegán menü is elérhető.

Antonio figyelte, ahogy a nő leteszi a telefont. A tekintete hosszú, formás lábára esett.

– Vegán?

Emma meglepődve fordult meg, amikor meglátta.

– Ez elég ahhoz, hogy levegyük a menyasszonyi listáról?

– Még nem.

Napközben, az irodai öltözékében Emma nem jelentett problémát. De még ha most szerényen volt is öltözve, a kecses boka felkeltette a férfi figyelmét. Hirtelen rájött, miért tartották a viktoriánusok a női bokát a legnagyobb veszélynek.

Megrázta a fejét, hogy elűzze az asszisztensével kapcsolatos helytelen gondolatokat, és Emmával együtt a lift felé sétált.

Hosszú lesz ez az este, tudatosult benne, ahogy a lány mellett állt a szűk kabinban.

Ez az este Emma számára igazi megpróbáltatás volt. Még meg sem érkeztek a szállodába, máris kimerültnek érezte magát. Minden ébren töltött óráját azzal töltötte, hogy Bartlett után kutatott, dossziét állított össze Antonio lehetséges menyasszonyairól, és gondoskodott arról, hogy a gálát ne tegye tönkre a szervezője.

Marcus Greenfeld, a mogorva öregember, akinek idejétmúlt elképzelései voltak arról, hogyan kell egy alapítványt vezetni, Emmát az őrületbe kergette. A nyitóbeszéde próbája a huszonharmadik emeleti fénymásolóban zajlott, és Emma hamar rájött, hogy valamit tennie kell.

Sietve átírta a szöveget, pimaszul azt hazudta Greenfeld asszisztensének, hogy Antonio látni akarja a beszédet. Este majd a súgógéphez küldi az öreget, mielőtt Greenfeld megkérdőjelezhetné a döntést.

Amikor a limuzin leparkolt a szálloda előtt, Emmának eszébe jutott, hogy még tájékoztatnia kell Antoniót a másik, utolsó pillanatban elküldött meghívókról.

– Dimitri is itt lesz. Danyl gyengélkedik.

– Miért hívtad meg őket?

– Úgy gondoltam, hogy szükséged lehet egy független tanácsadóra, amikor meghozod a döntésed.

A főnöke ránézett, de ő nem tudta értelmezni az arckifejezését.

– Gondoltam, talán szükséged van erkölcsi támogatásra – magyarázta.

– Emma – felelte rosszallóan Antonio –, ezekben a kérdésekben nincs szükségem erkölcsi támogatásra.

Mint a legtöbb partin, amelyen főnöke üzleti okokból részt vett, Emma az üdvözlések alatt diszkréten mögéje állt, és suttogva megmondta neki a vendégek nevét.

– Natasa – súgta most.

Antonio megfordult. Asszisztense egy elegáns nő felé biccentett. Az első számú potenciális menyasszony, ismerte fel azonnal a férfi.

Néhány perccel később már tudta, miért írta Emma Natasha dossziéjára azt, hogy „ő a kedvencem”. A nő visszafogott és okos volt, valamint gyönyörű – gyakorlatilag tökéletes. De bár megfelelt Antonio elvárásainak, az a furcsa érzése támadt, hogy fordítva nincs így.

– Az a benyomásom, hogy a hírhedt sármom ma este nem igazán működik – jegyezte meg.

Natasa bocsánatkérően elmosolyodott.

– Sajnálom, Mr. Arcuri. Emma elmagyarázta nekem, milyen kényes természetű az ön… igénye.

A férfi riadtan nézett rá.

– Nem tudom az okát, csak azt, hogy menyasszonyra vágyik. Emma rajtam kívül senkinek sem mondta el. De…

– Máshol érdekelt?

– Igen. Bármelyik nőt is választja, az illető szerencsésnek mondhatja magát. Én sajnos nem vagyok szabad.

A férfi kedvesen elmosolyodott.

– Biztos lehet benne, hogy a maga választottja még szerencsésebb.

Natasha arca sugárzott.

– Köszönöm szépen. Tehetek egy javaslatot, Mr. Arcuri?

A férfi bólintott.

– Talán nem kell messzire mennie…

Miután a nő elment, ő még mindig a szokatlan tippen gondolkodott, amikor a poharak csörgése jelezte Marcus Greenfeld beszédét.

Antonio felkészült élete legunalmasabb negyedórájára, és igazán meglepte a szívhez szóló beszéd. Greenfeld talán mesterkélten beszélt, de a szavai tele voltak együttérzéssel és lendülettel – egyenesen lelkesítőek voltak.

A szeme sarkából látta, hogy a pénzügyi igazgatója, David Grant közeledik felé.

– Azt kell mondanom, Greenfeld sokkal jobb volt, mint vártam – mondta neki halkan Antonio.

David Grant először elkomorult, majd elmosolyodott.

– Á… Úgy hallottam, hogy az az asszisztensed átarta a beszédet.

Antonio összezavarodott. Mi köze ehhez Emmának?

David felnevetett.

– Az elmúlt két hónapban Emma mindent megtett, hogy ez az este sikeres legyen. Az ő döntése volt, hogy a Langsfordban ünnepeljünk, és készítsenek ajándékcsomagokat a vendégeknek. Nem is beszélve a beszéd átírásáról. Csodákat művelt. Gondolom, személyes tapasztalatai okán a téma közel áll a szívéhez. A rákkutatás támogatása az Arcuri Alapítvány egyik fő célja, és Emma sokat tud a témáról.

Antonio meglepetten nézett a pénzügyi vezetőjére.

Rák? Emmának személyes tapasztalata van a betegségről?

Hirtelen dübörgés hallatszott, mire rájött, hogy ez a vastaps volt.

Emma a nagy terem széléről figyelte Greenfeldet. Az ajándékokkal teli csomagokat már ellenőrizte. A hölgyeknek karkötő és parfüm, a férfiaknak aftershave és mandzsettagomb.

Ez a gála valószínűleg sokkal több pénzt hoz, mint az előző kettő összesen.

De ma este meg kell győződnie arról is, hogy Antonio előrehalad a menyasszony keresésében.

Elégedett volt, mert az utolsó pillanatban kihúzott a listáról néhány rossz jelöltet. Ennek ellenére valami megkönnyebbülésfélét érzett Natasa távozásakor. Bár kedvelte a vidám, intelligens nőt, mégis fájdalmat okozott neki, hogy Antonióval látta.

A főnöke egy felszínes playboy, és neki nem szabad ilyen pasikról ábrándoznia.

Emma már régóta nem úgy képzelte el magát, mint boldog menyasszonyt egy jóképű férfi karján. A rák gondoskodott erről. Megfosztotta a mellétől, ami hatalmas csapást mért az önbecsülésére. Az orvosoknak köszönhetően, ha belenézhetett a tükörbe, nem vette észre azonnal, hogy valami hiányzik róla.

Igen, megnyerte a rák elleni csatát, de a betegség nemcsak a testének egy részét lopta el, hanem tönkretette a szülei házasságát és a saját nőiességébe vetett hitét is. Tizenhét évesen még tinédzser volt, és ma, huszonhárom évesen még mindig nem érezte magát nőnek. De nem tudott és nem is akart keresni valakit, akihez fordulhatna.