Alpha

Ellyne

ALPHA

Graceland

ELLYNE

2026.

ALPHA

Egy kisváros, amely mögött sokkal több rejlik, mint puszta UFO legendák…

Soleil Ward, feltörekvő idegenkutató professzor megbízást kap mentorától: utazzon el egy földönkívülieket elszállásoló kolóniába az északi hegyekbe, és felügyeljen ott egy különleges idegent.

A terv egyszerűnek tűnik.

Csak jön és megy, és lehetőleg egyben visszatér Graceland városába. Ám sejtése sincs arról, hogy valójában mi várja majd a neki kijelölt kabinban.

Pontosabban: kicsoda.

Silas egy modern Tarzan. Soleilnek meggyűlik a baja azzal, hogy feltörje a falait, ám ahogy telik az idő, egyre nyilvánvalóbbá válik, hogy a kolóniában sokkal több történik, mint puszta asszimiláció.

Rá kell jönniük, kiknek a bábjai, de előbb el kell nyernie Silas bizalmát, meg kell bizonyosodnia arról, hogy a nárcisztikus macskája biztonságban van az idegen mellett, és persze túl kell élnie azt a néhány napot, amelyet összezárva tölt a földönkívüli fazonnal, aki nem csak a kedvenc puzzle-ját akarja kirakni…

Persze Silasnak csak egy cél lebeg a szeme előtt.

Egy társ.

Zenelista

Die Antwood – Alien

Mitski – Washing Machine

Jessie Murph – 1965

Die Antwood – Strunk

Shometyle – Alien Flame

Sixpence None The Richer – Kiss Me

RLAHDR – Little age max

Sombr – We Never Dated

Artemas – Southbound

Chase Atlantic – Slow Down

Dove Cameron – Boyfriend

Írói Üzenet

Ti kértétek,

most megkapjátok!

Azoknak, akik néha úgy érzik eléggé megborultak a fantáziák világában.

Ne aggódjatok, itt vagyok!

Nálam jobban, biztos, hogy nem borultatok meg…

Soleil

– Tehát, hogy jól értsem, itt egy földönkívüli a gracelandi bázison, és haza kell vinnem magammal? – lépdelek sietősen Calgary professzor mellett a széles, kissé túl meleg, faborítású folyosón. A karácsonyi díszek még mindig fel vannak aggatva, bár nem meglepő, hisz alig kezdődött el a január.

Hallottam már efféle históriákat, miszerint professzorok segítenek az integrációs folyamatban. Dr. Meredith Brown például egy magára maradt tizennégy éves gyereket fogadott örökbe pár évvel ezelőtt, és láss csodát, a srác teljesen emberi módon alkalmazkodott a világunkhoz.

Persze szigorú titoktartás övezi eme kísérleteket, így, ha kiderülne, vagy felfedésre kerülne a titok… Hát, abból semmi jó nem sülne ki.

– Nem, nincs itt, és nem kell hazavinned magaddal. Te mész az ő otthonába. Tudom, hogy hirtelen jött, de Jonathan nem tudta vállalni az ügyet, mert azonnal az Antarktiszra kellett utaznia egy kivizsgálás miatt. Úgy fest, ott is történtek jelenségek – válaszol Mr. Calgary.

– Utazók? – kérdezem halkan, miközben megigazítom arcomon a fekete keretes szemüvegem.

Mentorom rám pillant, őszes szemöldökét összevonja. A haja kissé égnek áll, így kétség sem fér ahhoz, hogy az újabb integrációs program okozott neki némi álmatlan éjszakát.

– Egy újabb csomag – válaszol nagyra nyílt szemmel.

A csomag egy kódnév. Az ideutazó fényes astarai lakosok, akik egy kicsi, de annál jelentősebb bolygóról érkeznek fényutazással. Nincs túlzottan messze tőlünk, de a NASA gondoskodik arról, hogy ne derüljön fény e felfedezett helyekre.

Az emberek nem tudnák kezelni, és fogalmuk sincs arról, hogy az idegen forma nem csak a hétköznapi életbe, de iskolákba, szervezetekbe, nagy hatalmakba, politikai terekbe is beszivárgott.

Én már abban sem vagyok biztos, hogy a gracelandi laborban mindenki ember. Jonathan például gyanús! Túl szőke, és túlságosan furcsa, hogy hirtelen északra kellett mennie.

– Mr. Calgary – kapom el a karját, és szembefordulok vele. – Nem tudom, hogy ez jó ötlet-e.

– Jöjjön, csak jöjjön – int a folyosó vége felé.

Kifújok egy szőkés, rezes tincset az arcomból, és követem. Annak ellenére, hogy a professzor lassan már fél lábbal a sírban áll, rohadt gyors.

– De Mr. Calgary…

– Csak három napról van szó, Soleil – sóhajtja fáradtan, és megáll a hatalmas faajtó előtt. Arca kissé bűnbánó, ahogy rám néz. – Senki másra nem bíznám ezt a munkát, csak rád!

– Na, látja? Ez a probléma. Úgy fogjuk fel az itt létüket, mint egy munka. Pedig talán csak… családra van szükségük.

A professzor elgondolkodva néz rám.

– Túl jó szíved van, lányom – paskolja meg a vállamat. – De eszes nő vagy, és tudom, izgat annak a gondolata, hogy egy olyan egyedet vizsgálhass ki, mint a 077-es.

077

Még száma is van. Ez annyira lelketlen.

Megereszkedett sóhaj tör fel belőlem.

– Még sosem foglalkoztam gyerekekkel – vallom be. – Talán hazudtam ezt-azt az önéletrajzomban, de…

Amint felemeli a kezét, hogy leintsen, ajkamba harapva megállok.

– Ne is folytasd! Nem gyerekkel kell foglalkoznod. Kicsit… idősebb.

– Ó, egy tinédzser? – kérdezem reménykedve, mert talán velük jobban elbírok.

– Kicsit még annál is idősebb – néz rám úgy, mintha az imént vallotta volna be, hogy kirabolt egy bankot.

– Fiatal felnőtt? – kérdezem kissé pánikolva.

Két dologtól félek. Egy gyerektől és egy egyetemista korú idegentől. Az egyikőjük még tapasztalatlan, a másiknak viszont határozott tervei vannak, és bízom abban, nem éppen az, hogy leigázza a földet.

– Most teljesen össze vagyok zavarodva – csúsztatom köpenyem zsebébe a kezem.

Ma reggel úgy jöttem be a laborba, hogy izgalmas kísérleteket végezzek a Fall Haven hegyeiben talált radioaktív ásványokból, ami az UFO-jelenségek következtében keletkezett. Erre most itt vagyok, friss professzorként és éppen adoptálni készülök egy egyetemista korú idegent.

Kurva jó nap elé nézünk.

Mr. Calgary kinyitja az ajtót.

– Csak kövessen.

A vezérlőszobába lépünk, ahol többen felénk fordulnak. Meglepett és óvatos pillantások követik utunkat, ahogy felfigyelnek ránk, de hamar újra a munkájába merül mindenki.

Hatalmas képernyők sorakoznak a főfalon. Minden képhez egy szám tartozik, és egy kockán belül több kisebb van, más-más szemszögből. Kabinok, melyek otthonosak és rusztikusak. Egyik sincs belülről bekamerázva, ami némiképp megnyugtató, mert ezek szerint, csak kívülről sasolhatjuk őket anélkül, hogy megsértenénk a magánszférájukat.

Bár nem értem, mi történik, de akkor sem tetszene, ha más magánéletében kéne vájkálnom.

– A deportált utazók – magyarázza Mr. Calgary.

– Már amelyik – lép mellém dr. Meredith Brown. Hidrogénszőke haja, szoros kontyba van fogva, amitől vonásai még ridegebbek. – Már a deportálás ellenére születésüktől fogva itt élnek a bolygón. Laboratóriumból laboratóriumba sodródtak a rendszeren belül. A szervezetünk úgy döntött, a várostól nem messze a hegyekben egy kolóniát épít ki nekik, de remélem megérted, amiért szükséges figyelnünk őket – pillant rám kérdőn, mire bólintok.

Nem, nem értem. Ha itt vannak születésüktől fogva, akkor már-már embernek számítanak, és az, hogy nem tudtak beilleszkedni, csakis a rendszer hibája.

Az egyik kockában látom, amint egy fiatal férfi bekopog az egyik kabinba. Az ajtót egy bájos nő nyitja ki, aki nem lehet idősebb huszonháromnál. Átkarolja a férfi nyakát, és behúzza magával a faházba.

– Nos, azt hiszem, vannak, akik többet találtak ezekben a kabinokban, mint szimpla vizsgálat – horkan fel Meredith.

– És ez nem szabályellenes? – kérdezem meglepetten, mire óvatos pillantást vet felém.

– Szerinted érdemes parancsolni a szívnek? Itt mindenki ember, az az nem tökéletes. Sőt, még az utazók sem azok – fordítja vissza figyelmét a képernyőre. – Úgy teszünk, mintha nem látnánk semmit. Ugye, fiúk? – kiált fel, mire mindenki egy igent mormol.

Utazók, másképpen idegenek.

Úgy gondolom, itt erős zsarolások mehetnek a háttérben, de ha ennek következtében valóban boldogan élhetnek köztünk az ártatlan idegenek, egye fene.

Aztán megtalálom a 077-es kockát.

Az a számkombináció értem sikít. Meredith ki is nagyítja, hogy jobban rálássak.

– Íme a kölyköd – kuncog fel a nő.

A kamera a verandát mutatja, és egy kis fonott fotelt, amelyen szétterül az én idegen alanyom. Kezében könyvet tart, amit békés arccal lapozgat.

És hatalmas… Még képernyőn keresztül is. A szívem gyorsabban ver a pániknak köszönhetően, és ösztönösen hátra lépek.

Egyetemista kölyök, ha?

– Mi a franc ez? – fakadok ki. – Ez egy kibaszottul megtermett férfi!

Soleil

– Soleil – paskolja meg valaki az arcom. – Soleil!

Hirtelen felriadok, szemhéjam úgy pattan fel, mint a roló. Körbenézek az enyhén megvilágított vezérlőteremben. Már senki nincs itt.

Fölöttem Meredith és Mr. Calgary néz rám aggódva, a nő kezében egy nagy pohár víz van. Ekkor érzem meg arcomon a nedvességet, ami feltételezem vízcseppek sokasága.

– Elájultam?

Ki ne tette volna a helyemben.

A professzor és Meredith összenéz.

– Igazából hátraestél az egyik gurulós székben, amikor menekülni próbáltál, aztán ájultál el.

Ó… Elegáns!

– Tényleg egy felnőtt férfihoz küldenek bébicsőszködni? – nyögök fel még mindig a padlón feküdve. Fejem alá egy kifejezetten puha pulóver van begyűrve.

– Semmire nem kényszerítünk, de jó lenne, ha elvállalnád. Silas eléggé… – kezd bele Mr. Calgary. – Erős természetű.

Hát ez remek. Nem elég, hogy a pasas egy monstrum, még vad is, akárcsak Tarzan.

Tarzan és Jane…

Ez még viccnek is rossz!

– Gondolom, jól fog mutatni a szakmai referenciáim közt – sóhajtok.

– Gondoskodunk róla – mosolyodik el Meredith. – Hazaviszlek, hogy összepakolhass pár napra való ruhát magadnak.

– A laborba is vissza kell mennem. Szükségem lesz a laptopomra, meg ilyenek. Ó, Istenem, és a macskám! Nem hagyhatom egyedül! Baszki, remélem, az idegen nem fogja megenni…

– Magaddal viheted, biztosan nem esik bántódása, Silas nem egy állat – jegyzi meg Mr. Calgary

Lassan felülök és felsóhajtok, miközben a professzor a hátamat támogatja.

– És azt hiszem, kell egy sokkoló is.

Dr. Brown úgy vezet felfelé a hegyi úton, mint egy Forma 1-es pilóta. A teste minden egyes kanyarban szinte úgy táncol, ahogy a kocsija a döcögős talajon.

Nem túl nagy bőröndöm magamhoz szorítom, mivel sem a lábam közé, sem hátra nem fért a sok laboratóriumi cucca miatt. A vékonyka tokjában lévő laptopom a hónom alá szorítom, és alig várom, hogy végre felérjünk a kolóniába. A macskahordozót szorosan a mellkasomhoz tartom. Még szerencse, hogy a macskatáp elfért a táskámban.

– Van fent egy kisbolt, ami éjjel-nappali, kifejezetten a kolóniában élőknek, köztük az idegenek is. Mindenfélét tudsz vásárolni. Emberek is járnak ott, szóval nem leszel egyedül. Küldtem e-mailben egy listát az odafent tartózkodó kutatók elérhetőségeivel, így bármikor keresheted őket is. Mr. Calgary és én is elérhetőek vagyunk. Keress bármikor, ne zavarjon az sem, ha éjszaka van, rendben? – pillant rám egy éles kanyarban.

Ez a nő ijesztő!

– Kérlek, mondd el, hogy pontosan milyen méréseket végezzek.

– Ezt is elküldtem e-mailben. Szeretném, ha a következő három napban végigkövetnéd Silas viselkedésmintáját, és azt, hogyan képes alkalmazkodni az új élethelyzetéhez, ahhoz, hogy nem él egyedül huzamosabb ideig. Mindig is magányban tengette a napjait, és szerintem úgy érzi, ez neki tökéletes. Nem vitatom, de szeretném, ha felügyelnéd. Egy évben egyszer egy professzor ránéz és megfigyeli, hogy halad az integrációja, de ennyi.

– Hány éves is?

– Huszonhét, emberi években számolva.

Csak két évvel idősebb nálam, ami némiképp megnyugtató.

– Érdekes, hogy ezek szerint nem alkalmazkodott.

– Ó, Silas túl jól alkalmazkodott – nevet fel keserűen. – Éppen ezért figyeljük. Jól jön neki, hogy szoros kapcsolatban áll a laborral.

– Ezt meg hogy érted?

– Silas olyan nyomozási készségekkel rendelkezik, mint sokan mások nem. Okos, túlságosan is eszes, és szeretnénk biztosra menni, hogy a mi oldalunkon áll. Azt gondolom, rejteget dolgokat előlünk.

Tehát tényleg le akarják igázni a földet?

Hát ez remek.

Most meg odaküldenek a hús-vér UFO Tarzanhoz, hátha megállítom gonosz törekvéseit. Mégis mit hisznek, hogy majd a puncimmal megakadályozom az apokalipszist?

– Mennyien élnek a kolóniában? – kérdezem.

– Nem többen, mint százharmincan.

Jesszus, az már egy kisebb falu.

– Jöttek további bejelentések a Fall Haven-i jelenségekről?

– Folyamatosan – horkan fel. – De a geológusok, és különféle tudósok csapata mind az ügyön dolgoznak. Még mindig elképesztő, miféle kikristályosodást okoz egy becsapódás a köveken – rázza meg a fejét. – Leborulok a város vezetősége előtt, amiért ősszel egy hatalmas kapd be jelet mutatott a médiának – nevet csilingelő hangon, ami kicsit rám is átragad.

Na persze csak addig, amíg egy hatalmas vaskapuhoz nem érünk, ami előtt őrök sorakoznak.

A havas eső hószállingózásba vált át, és beleveszek a látványba. Nem is figyelek arra, hogy Meredith az őrhöz beszél a lehúzott ablakon át.

Amint sikerül igazolnia magát, a kapu kinyílik, mi pedig behajtunk a gracelandi kolóniába.

Ez az ábrándos elmerengésem egészen addig tart, amíg a fenyveses, erdős úton el nem érjük a célpontot, a 077-es faházat.

A kolóniában több út is található, a kabinok pedig nincsenek messze egymástól.

Ahogy leparkolunk, a gyomrom egyből görcsbe rándul.

A havazás valahogy egyre erősebbnek tűnik, és csak reménykedem, hogy odabent jó meleg van.

Az ablakokban látni a lágy fényt, így még otthonosabbnak hat.

– Silas tudja, hogy érkezik, bár azt nem, hogy kicsoda – fordul felém Meredith. – Egy katona az egységtől már értesítette. A kabinokban általában két szoba van, szóval nem kell aggódnod a privát szféra miatt. Silas okos és fejlett – néz rám sokatmondón. – Ha elnyered a bizalmát, fantasztikus társad lehet bizonyos munkafolyamatokban.

Nagyot sóhajtok, mert a hallottak ellenére sincs túl jó előérzetem. Nehézkesen, de kikászálódom a kocsiból. Alig csukom be az ajtót, amikor Meredith hátramenetbe kapcsol, mintha csak el akarna menekülni.

Döbbenten figyelem, ahogy a fényszóró távolodik. Ujjaim remegnek a bőröndöm fogantyúján, fél kézzel a macska hordozót egyensúlyozom, a laptop táskám pedig ide-oda libben a vállamon a szél miatt.

Összehúzom magamon a hatalmas kasmír sálamat, és felsietek az aprócska verandára, ahol Silas délelőtt olvasgatott. Hihetetlen, milyen gyorsan vált cudarrá az időjárás.

Hangosan kopogok egyszer, kétszer, majd háromszor is, de semmi válasz. Úgy döntök, benyitok, mert vagy ez, vagy jégkockává fagyok idekint.

Mindent egyből lepakolok az ajtóhoz. Ahogy kinyitom a hordozót, Mr. Zi azonnal kiugrik és útnak ered. Izgatottan a kandallóhoz rohan, ahol egyből elkezdi gyúrni a pihe-puhának tűnő szőnyeget.

A padló hangosan nyikorog alattam, ahogy belépek a házba. Azonnal becsukom az ajtót, hogy kizárjam az orkán erejű telet. A bőröndöm és a laptop táskám a falnak támasztva a földre rakom, aztán levetkőzöm, és körbenézek a lágy fényű házban.

– Halló – szólalok meg, majd felakasztom a kabátomat és sálamat a fogasra.

Csizmám halkan kopog a fapadlón, ahogy körbesétálok a nappaliban. Egy kandalló tárul elém, ami fölé egy szerény, régebb típusú lapos tévét aggattak fel. Az ülőgarnitúra megérne egy misét. Kompakt, letisztult, eléggé drágának is hat.

A dohányzóasztalon egy félig, gondosan kirakott puzzle terül szét.

A hatalmas ablakokon pár karácsonyi dísz lóg itt-ott. Magyalágak és girlandok, de semmi feltűnő. Olyan, mintha valaki megpróbálta volna otthonossá tenni a helyet.

Átsétálok egy szűk folyosón, ami egy nagy konyhába vezet. A márványpult üres, ahogy a mosogató is. Semmi nem utal arra, hogy használatban lenne a helyiség, ami vétek, mert egy ilyen Nigella Lawson stílusú étkezőben, igenis főzni kell.

– Van itt valaki? – kiáltok ismét, mert ez a hatalmas csend kezdi rám hozni a frászt.

Az sem segít, hogy a konyha sokkal sötétebb, mint a ház többi része.

Talán Silas nincs itt…

Végigsimítom a pasztellbarna pultot, miközben egy kósza, hullámos tincsemet a fülem mögé simítok.

Otthonos és meleg az egész kabin, és hatalmas. Luxusra ad okot, ami azt bizonyítja, hogy a nemzetvédelem elég sok pénzt öl a kolónia fenntartásába.

Vajon az összes ház ilyen, vagy Silas különleges bánásmódban részesül?

Fáradt sóhajt hallatok, és megállok. Kinézek a hatalmas konyhaablakon, amely a fákra néz. Látni pár közelebbi kabint, amelyekből fény árad. A hó ellepi a vidéket, és fantasztikus látványt nyújt.

Széles mosolyra húzódik a szám, de azonnal meg is fagy, ahogy meghallom magam mögött a padló nyikorgását.

Kis híján megfagy bennem a vér, amint meglátom Mr. Zi-t az asztalon. Fogalmam sincs, hogy előzhetett meg, hisz az imént még a kandallónál mérte fel a terepet. A macska leugrik az asztalról, aztán mögém szalad. Dorombolása még szelídebbé és hangosabbá válik.

Nagyot nyelek, a libabőr végigfut a testemen, térdem megremeg. Az ablak tükröződésében csak egy sötét árnyat látok.

Lassan megfordulok, a kitörni készülő sikolyom pedig elhal.

Ott áll az idegen, hatalmasan, erősen, és szinte teljes árnyékban.

Soleil

Szent Mr. Darcy elképzelt bránerére mondom!

Előttem van egy másik bolygóról idepottyant istenverte idegen… Esküszöm, ijesztőbben áll ott, mint Jack Nicholson a Ragyogásban.

Csak a fel-le mozgó válla jelzi, hogy élőlény, nem pedig egy árny vagy egy sötét kőszobor. Egészen addig bámulom megdermedve, amíg előre nem lép, és egy kis halvány fény rá nem vetül az arcára. Egy erőteljesebb fénycsík kúszik be farmerba bújtatott lába között a konyhapadlón, ahol Mr. Zi, a macska – az én macskám – hozzádörgölőzik a vádlijához. A férfi flanelinget visel, alatta fekete pólóval, ami szinte feszül duzzadó izmain.

Még egyet előre lép, bakancsa súlyossá teszi lépteit, a padló pedig egyre hangosabban nyikorog.

Egész testemben megdermedem, fenekem pedig a pultnak nyomódik, mire halkan felnyikkanok. Hogy Mr. Calgaryt idézzem, – ő pedig gyakran találkozik idegenekkel, – ők a tökéletes fizikai példányok. Ha nem tudnám, hogy idegen, biztosan azt gondolnám, hogy egy sötéthajú viking leszármazottja, vagy egy túlfizetett férfi modell.

Micsoda giccs…

Az idegen férfi megáll, pont ott, ahol több fény vetül testére, és felfedi előttem rakoncátlan hullámos fürtjeit, éles arcélét. Tekintete igézően sárgászöld, már-már túlvilági. Orrán egy hosszabb halvány heg húzódik végig vízszintesen.

Arckifejezése megfejthetetlen, és bár nem tudom, mire számítottam, van benne valami igazán túlvilági, ami a halandó emberségtől annyira messze áll.

Oké, talán mégsem megy könnyen az integráció neki.

Baszki, ha tényleg arra számított a labor, hogy majd én elnyerem a bizalmát, netán elbűvölöm őt, hát el kell, hogy keserítsem őket. Ha ennek a fazonnak a farka is akkora, mint amire a termete alapján következtetek, az első adandó alkalommal fog ketté hasítani.

Lassan oldalra somfordálok, ő pedig követ.

– Oké, nyugi – emelem fel a kezemet, ahogy meglátom szemében a rosszallást a távolságtartásomra adott reakcióként.

Silas oldalra dönti a fejét, amiben van valami vadállati.

Baszki, ő tényleg egy Tarzan replika!

Hátrálok, ő követ, aztán hátam a falnak nyomódik, én pedig rettegve nézek fel az idegenre.

– Oké, nagyfiú – szólalok meg reszelős hangon. – Azt hiszem, elég közel vagy már.

Aztán kezével megtámaszkodik mellettem, és konkrétan az arcomba hajol. Borostyán és dohos illat kúszik az orromba, ami meglepően kellemes.

Majd… megszagol.

Igen, megszagol. Orra végigsimít az arcomon, és mély morgás tör fel a mellkasából, ahogy arcát a hajamba fúrja. A félig felkontyolt tincseim leomlanak, ahogy feldúlja, én pedig szorosan lehunyom a szememet.

Érzem, ahogy a vékony, kötött felsőm lejjebb csúszik a vállamon, amint Silas az orrát végighúzza a bőrömön. Amint eléri a kulcscsontomat, bizsergés szalad végig az egész testemen.

Aztán megérzem, ahogy letérdel elém.

Mi a franc?

Szemhéjam felpattan, és csak azt látom, ahogy Silas a hasamnál tart, aztán egyre lejjebb halad, majd kezével megragadja a derekamat, amitől egy halk nyögés szalad ki a számon.