Stacy Willingham

MARADJ ÉBER!

A mű eredeti címe

All the Dangerous Things

Copyright © 2023 by Stacy Willingham

All rights reserved.

Hungarian translation © Szigeti Judit

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZIGETI JUDIT

ISBN 978 963 452 915 6

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Borító és belív nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Nővéremnek, Mallorynak

Alvás, a halál apró szeletei. Mennyire gyűlölöm őket!

PROLÓGUS

Ma van a háromszázhatvannegyedik nap.

Háromszázhatvannégy napja nem aludtam. Az majdnem kilencezer óra. Ötszázhuszonnégyezer perc. Harmincegymillió másodperc.

Vagy, ha a másik irányban indulunk el, ötvenkét hét. Tizenkét hónap.

Egy egész év egyetlen pihentető éjszaka nélkül.

Egy év botorkálás az életben félig öntudatlan állapotban. Egy éve nyílik arra a szemem, hogy megint egy másik szobában találom magam, egy másik épületben, és nem emlékszem rá, mikor és hogyan kerültem oda.

Egy év altatókkal, szemcseppekkel és literszámra fogyasztott koffeinnel. Remegő ujjakkal és megereszkedett szemhéjjal. Az éjszakával való bensőséges ismerkedéssel.

Egy teljes esztendeje már, hogy elvették tőlem Masont, és még mindig nem vagyok közelebb az igazsághoz.

ELSŐ FEJEZET
Most

– Isabelle, öt perc múlva ön következik.

A pupillám a szőnyeg egy pontjára szegeződik. Egy pontra, amelynek igazából semmi jelentősége, de jólesik odanéznem. A környezetem elhalványul, ahogy ez a pont – az én pontom – kiélesedik. Mintha csőlátásom lenne.

– Isabelle!

Bárcsak mindig csőlátásom lenne! Bárcsak képes lennék egyszerre csak egyetlen dologra összpontosítani! Minden mást statikusnak érzékelni. Fehérzajnak.

– Isabelle!

Csatt-csatt.

Egy kéz integet a szemem előtt. Csettintget az ujjával.

Pislogok.

– Föld hívja Isabelle-t.

– Bocsánat! – mondom a fejemet rázva, mintha ez a mozdulat valahogy képes lenne eloszlatni a ködöt az agyamban, ahogy az ablaktörlő elsepri az esőt a szélvédőről. Pislogok még néhányat, hogy megtaláljam azt a pontot a szőnyegen, de már nincs ott. Tudom, hogy eltűnt. Visszaolvadt a szőnyegbe, feledésbe merült, ahogyan én is szeretnék. – Elnézést, igen! Öt perc.

Felemelem a karomat, és iszom egy kortyot a hungarocellből készült kávéspohárból – a kávé erős, fekete, a pohár csikorog, amikor kicserepesedett ajkam a pereméhez tapad. Régen élveztem a reggeli kávét. Imádtam a konyhában terjengő illatát; a meleg bögre érintését a hideg és elgémberedett ujjaimon, ahogy a hátsó verandán álltam, néztem a napfelkeltét, és a bőrömön gyöngyözött a reggeli harmat.

De most már tudom, hogy nem a kávéra volt szükségem. Hanem a rutinra, az otthonosságra. A csészébe zárt kényelemre, amilyenek azok a szárított tészták, amelyekre vizet eresztesz a csapból, majd beteszed a mikróba, és ételnek nevezed őket. Ma már nem érdekelnek ezek a dolgok, a kényelem meg a rutin. A kényelem olyan luxus, amit már nem engedhetek meg magamnak… Már jó ideje nem. Most csak a koffeinre van szükségem. Arra, hogy ébren maradjak.

– Két perc.

Felpillantok az előttem álló férfira, aki egy csiptetős írótáblát szorít a derekához. Bólintok, felhörpintem a maradék kávét, a kesernyés, csípős aroma összehúzza a számat. Szörnyű íze van, de nem érdekel. Megteszi a hatását. A táskámba nyúlok, előveszem a vörösség elleni műkönnyet, és hozzáértő pontossággal csepegtetek hármat mindkét szemembe. Azt hiszem, most már ilyen a rutinom. Azután felállok, végigsimítom a nadrágom elejét, a tenyeremmel a combomra csapok, jelezve, hogy készen állok.

– Kérem, kövessen!

Előrenyújtott karommal jelzem a férfinak, hogy mutassa az utat. Elindulok a nyomában. Követem őt kifelé az ajtón, át a félhomályos folyosón, a neonfények zúgnak, zümmögnek, mintha egy villamosszék kelne életre. Követem egy újabb ajtón át, amelyen halk éljenzés szűrődik ki, majd belépünk. Elhaladok mellette a színpad széléig, a fekete függöny mögött megállok, ami épp csak kitakarja a közönséget.

Ez nagyszabású lesz. A legnagyobb, amit eddig csináltam.

Lepillantok a kezemre, amelyben régebben jegyzetkártyákat tartottam, ceruzával firkáltam rájuk a vázlatpontokat, amelyek emlékeztettek arra, amit mondani akarok, hogy miként építsem fel a történetet, mintha egy receptet követnék, pontosan, aprólékosan, a megfelelő pillanatban adagolva a részleteket. De ma már nincs szükségem rájuk. Sokszor csináltam.

Ezenkívül semmi újat nem tudok mondani.

– És most következik az, akit, tudom, mindnyájan látni kívánnak.

Figyelem a színpadon tőlem három méterre álló férfit, a hangja dübörög a hangszórókon át. Úgy tűnik, mindenhol ott van – előttem, mögöttem. Valahogy bennem is. Valahol mélyen a mellkasomban. A közönség ismét tapsol, megköszörülöm a torkom, emlékeztetem magam arra, hogy itt vagyok.

– Hölgyeim és uraim, megtiszteltetés számomra, hogy bemutathatom a TrueCrimeCon konferencia főelőadóját, Isabelle Drake-et!

Kilépek a fénybe, határozottan közelítek a házigazda felé, aki a színpadra invitál. A közönség hangosan éljenez, néhányan állva tapsolnak, az okostelefonjaik kicsi gombszemei mind felém fordulnak, pislogás nélkül figyelnek. A közönség felé fordulok, hunyorogva nézem az emberek sziluettjét. A szemem lassan hozzászokik a fényhez, integetek, erőtlenül mosolygok, majd megállok a színpad közepén.

A házigazda átnyújtja nekem a mikrofont, én átveszem és bólintok.

– Köszönöm – mondom, a szótagok mintha visszhangoznának. – Köszönöm mindnyájuknak, hogy itt vannak ezen a hétvégén. Micsoda előadók gyűltek itt össze!

A tömeg ismét éljenzésben tör ki, én pedig kihasználom ezt a néhány másodpercet, hogy végigpásztázzam az arcokat, ahogy mindig. Főleg nőket látok. Idősebb nőkből álló öt-tíz fős csoportokat, akik számára élmény ez az éves hagyomány, amikor kiszakadhatnak az életükből, hátrahagyhatják a kötelezettségeiket, és elmerülhetnek a fantázia világában. Aztán vannak fiatalabb, huszonéves nők is, akik kissé idegesnek tűnnek, mintha épp azon kapták volna őket, hogy pornót néznek. Férfiakat is látok. Férjeket és barátokat, akiket az akaratuk ellenére rángattak el ide. Azok a típusú férfiak, akik drótkeretes szemüveget viselnek, ritkás a szakálluk, és a könyökük úgy áll ki a karjukból, mint a faágak göcsörtjei. Aztán vannak, akik egyedül állnak a sarokban, és épp annyi ideig tartják rajtad a szemüket, hogy kellemetlen legyen, illetve a sorok között járkáló rendőrök, akik próbálják visszafojtani az ásítást.

Ezután a jelenlévők öltözködésére figyelek fel.

Az egyik lány rajzos pólót visel, amelyen az áll: True Crime- függő, és a T betű pisztoly alakú. Egy másik fehér pólót visel, amelyre vörös pöttyöket fújtak… gondolom, ez a vérfoltokat hivatott utánozni. Azután észreveszek egy nőt a sorozatgyilkosok nevét soroló Bundy. Dahmer. Gacy. Berkowitz feliratú pólóban. Láttam már korábban is az ajándékboltban egy próbababán. Ugyanúgy hirdették, mint a koncertek árusító standjain a zenekarok túlárazott pólóit, emléktárgyként a fanatikus rajongóknak.

Érzem az epe ismerős, meleg nyomását a torkomban, és kényszerítem magam, hogy elfordítsam a tekintetem.

– Mint bizonyára mindnyájan tudják, a nevem Isabelle Drake, és a fiamat, Masont egy éve rabolták el – mondom. – Az ügy máig megoldatlan.

Székek csikorognak, egyesek a torkukat köszörülik. Egy egérszerű nő az első sorban alig láthatóan ingatja a fejét, a szeme könnybe lábad. Élvezi, tudom, hogy így van. Mintha a kedvenc filmjét nézné, szórakozottan falná a pattogatott kukoricát, az ajka finoman mozog, kívülről fújja az ismerős szavakat. Már hallotta a beszédemet, ismeri a történetet. Ismeri, mégsem elég neki. Egyiküknek sem elég. A pólókon lévő gyilkosok a gazemberek, a hátul járkáló egyenruhások a hősök. Mason az áldozat… Azt nem tudom, hogy én mi vagyok ebben az egészben.

Talán a magányos túlélő. Aki elmondja a történetet.

MÁSODIK FEJEZET

A repülőn leülök a helyemre. Folyosó melletti hely. Általában az ablak mellett szeretek ülni. Ott van, aminek nekidőljek, és lehunyhatom a szemem. Persze nem azért, hogy aludjak. Csak hogy egy kis időre kikapcsoljak. Mikroalvás, így nevezi az orvosom. Mindnyájan tapasztaltuk már, különösen a repülőutakon: rángatózó szemhéj, előrebillenő fej. Kettő és húsz másodperc közötti eszméletvesztés, mielőtt a nyak elképesztő erővel visszapattan, mint egy lövésre kész, felhúzott sörétes puska.

A tőlem jobbra lévő ülésre nézek: üres. Remélem, így is marad. Húsz perc múlva felszállunk, hamarosan zárják a kaput. Azután átülhetek. És becsukhatom a szemem.

És ahogyan az elmúlt egy évben annyiszor, ismét megpróbálhatok pihenni valamennyit.

– Elnézést!

Összerezzenek, és felpillantok az utaskísérőre. Az ülésem hátát paskolja, rosszalló tekintettel néz rám.

– Kérem, helyezze függőleges állásba a támláját!

Ismét lepillantok, megnyomom a kis ezüstgombot a karfán, és érzem, hogy a hátam éles szögben előrehajlik, a hasam összepréselődik. Az utaskísérő továbbhalad, becsuk néhány felső csomagtárolót, és én kinyújtom a karom, hogy megállítsam.

– Kérhetnék egy pohár szódát?

– Amint felszállunk, elkezdjük felszolgálni az italokat.

– Kérem! – teszem hozzá, és ahogy arrébb lép, erősebben megragadom a karját. – Megtenné? Egész nap beszéltem.

Hogy nyomatékot adjak a szavaimnak, megérintem a torkom, mire ő elnéz a folyosón a többi, kényelmetlenül fészkelődő utas irányába, akik a biztonsági övüket igazgatják, és a fülhallgatójukat keresgélik a hátizsákjukban.

– Rendben – feleli nem túl lelkes arckifejezés kíséretében. – Máris hozom.

Mosolyogva bólintok, hátradőlök az ülésemben, majd a többi utast kémlelem, akikkel a következő négy órában, Los Angelestől Atlantáig egy levegőt fogok szívni. Azt szoktam játszani, hogy megpróbálom elképzelni, mit keresnek itt. Milyen életkörülmények hozták össze őket ezzel a rakás idegennel? Kíváncsi volnék, mit csinálhattak ezelőtt, és mit terveznek ezután.

Elutaznak épp valahová, vagy hazafelé tartanak? Először egy gyereken akad meg a tekintetem, a hatalmas fejhallgatója teljesen elnyeli a fülét. Úgy képzelem, hogy egy válás terméke ő, havonta egy hétvégén felteszik az ország másik felébe tartó gépre, mint egy rakományt. Önkéntelenül is kezdem elképzelni, hogyan nézett volna ki Mason ennyi idős korában: a zöld szeme még zöldebb lehetett volna, smaragdzölden csillogott volna, mint az apjáé, puha bababőre az én tejeskávé színű tónusomat örökölhette volna, a természetes barnaságomat, amihez napozni sem kell. Nyelek egy nagyot, elfordítom a tekintetem, és inkább balra fordulok, a többiek felé.

Arrafelé idősebb férfiakat látok laptopokkal és nőket könyvekkel; mobilozó tinédzserek süppednek mélyen az ülésükbe, a térdük az előttük lévő üléstámlába fúródik. Néhányan esküvőre vagy temetésre utaznak, mások üzleti útra mennek, vagy csalfa, készpénzzel fizetett kiruccanásra. És vannak, akik titkokat őriznek. Igazából mindenki ilyen. De közülük néhánynak igazi, problémás titok nyomja a szívét. Mély, sötét, homályos, rejtegetnivaló, ami közvetlenül a bőr alatt terjed szét az erekben, akár egy betegség.

Osztódik, megsokszorozódik, majd továbbosztódik.

Kíváncsi volnék, milyen titkaik vannak: olyan minden egyes szervet megtámadó és elrohasztó fajták? Amelyek belülről kifelé, élve felemésztik őket?

Nincs itt egyetlen ember sem, aki el tudná képzelni, mivel töltöttem a mai napomat: elmeséltem az életem legfájdalmasabb pillanatait idegeneknek, akik élvezettel hallgatták. Most már van egy beszédem. Egy beszéd, amelyet tökéletes távolságtartással tudok előadni, kifejezetten így lett összeállítva. Emlékezetes kifejezések, amelyekről tudom, hogy jól hangzanak, ahogy elhagyják a számat és megjelennek az újságokban, és ügyesen időzített csendek, amelyekkel az a célom, hogy a mondanivalóm mélyebbre hatoljon. Kedves emlékek Masonről, amelyekkel a különösen feszült jeleneteket igyekszem megtörni, amikor úgy érzem, hogy szükség van némi humorra, hogy a közönség egy kicsit fellélegezhessen. Épp, amikor mélyen belemerülök az eltűnése történetébe, beszámolok a hálószobája nyitott ablakáról, amelyen meleg, nedves szellő fújt be; az ágya fölé elhelyezett, a szélben lágyan táncoló kis dinoszauruszokról… Elhallgatok, nyelek egyet. Azután elmesélem a történetet, hogy Mason akkoriban kezdett el beszélni. Hogy úgy mondta, „tirantoszaurisz”… és hogy ahányszor a kis lényekre mutatott az ágya felett, a férjem hangos horkolásba kezdett, amitől Masonből előtört a nevetés, majd lassan álomba merült. Ilyenkor a közönség megengedi magának, hogy mosolyogjon, akár még nevessen is. Látszik, ahogy ellazul a válluk, a testük ismét kényelmesen belesüpped a székbe, és kifújják az addig visszafojtott levegőt. Mert egyvalamit már régen megtanultam a közönségről: nem akarják kellemetlenül érezni magukat. Valójában nem akarják átélni azt, amit én átélek, annak minden rettenetes pillanatát. Csak kóstolót akarnak, ami kielégíti a kíváncsiságukat. De amikor túlságosan keserűvé vagy sóssá kezdene válni, túlzottan valóságossá, csettintenek a nyelvükkel, és elégedetlenül távoznak.

Ezt pedig nem akarjuk.

Az az igazság, hogy az emberek szeretik az erőszakot… mármint távolról. Aki ezzel nem ért egyet, az vagy letagadja, vagy rejteget valamit.

– A szódája.

Felpillantok az utaskísérő felém nyújtott kezére. Egy kis pohár tiszta folyadékot tart elém, amelynek a felszínére kúszó kis buborékok kellemes sistergéssel pukkannak szét.

– Köszönöm – mondom, átveszem tőle a poharat, és az ölembe teszem.

– Az asztalt tartsa felhajtva, kérem! – teszi hozzá a nő. – Hamarosan felszállunk.

Elmosolyodom, és iszom egy kis kortyot, jelezve, hogy megértettem. Miután elmegy, lehajolok, beletúrok a táskámba, és kitapogatom az oldalzsebében lévő miniüveget. Próbálom feltűnés nélkül lecsavarni a kupakját, amikor megérzem valakinek a jelenlétét egészen közelről.

– Ez itt az én helyem.

Felkapom a fejem, és félig-meddig arra számítok, hogy egy ismerős lesz az. Homályosan emlékeztet a hangja valakire, mintha egy távoli rokon lenne, de amikor felpillantok rá, egy idegen férfit látok, akinek az egyik karján TrueCrimeCon feliratú táska lóg, és a mellettem lévő ülésre mutat.

Az ablak mellettire.

Látja a kezemben az üvegcsét, és elmosolyodik.

– Nem mondom el senkinek – jegyzi meg cinkosan.

– Köszönöm – felelem, felállok, és beengedem.

Próbálok nem lelombozódni a gondolattól, hogy egész úton a konferencia egy résztvevője mellett kell ülnöm. Elég összetett érzésekkel viseltetem a rajongók iránt. Utálom őket, ugyanakkor szükségem van rájuk. A szükséges rosszat jelentik számomra, elsősorban a szemük meg a fülük. Az osztatlan figyelmük. Mert amikor a világ többi része már felejteni kezd, ők akkor is emlékeznek. Ők még mindig elolvasnak minden cikket, amatőr nyomozófórumokon vitatják meg az elméleteiket, mintha az életem nem volna több egy szórakoztató kirakós játéknál, amelyet meg kell oldani. Ők még ilyenkor is a kanapéra kuporodnak esténként egy pohár borral, és elmerülnek a Dateline című jogi valóságshow megnyugtató duruzsolásában. Próbálják átélni anélkül, hogy valóban átélnék. Ezért létezhetnek az olyan rendezvények, mint a TrueCrimeCon. Ezért költenek az emberek több száz dollárt repülőjegyekre meg szállodai szobákra meg konferenciabelépőkre: hogy néhány napig biztonságos közegben megmártózzanak az erőszak véres ragyogásában, és egy másik ember meggyilkolása lehessen a szórakozásuk tárgya.

Ám amit nem értenek és nem is érthetnek meg, hogy egy nap talán ők is arra ébrednek majd, hogy az erőszak lekúszik a televízió képernyőjéről, be a házukba, az életükbe, mint egy parazita, amely beléjük mélyeszti a méregfogait. Mélyen beléjük ássa magát, és kényelmesen megtelepszik. Szívni kezdi a vérüket, és onnantól az otthonává válnak.

Az emberek sohasem gondolják, hogy ez velük is megtörténhet.

A férfi elsiklik mellettem, leül a helyére, a táskáját az előtte lévő szék alá tolja. Amikor visszatelepedek az ülésembe, ott folytatom, ahol abbahagytam: a kupak halkan reccsen, ahogy kinyílik, a vodka csobogva ömlik a szódába. Megkeverem az ujjammal, majd nagyot kortyolok belőle.

– Láttam az előadását.

Érzem, hogy az útitársam engem néz. Próbálom figyelmen kívül hagyni, lehunyom a szemem, a fejemet a támlának támasztom. Várom, hogy a vodka eléggé elnehezítse a szemhéjamat ahhoz, hogy egy rövid ideig lecsukódva maradjon.

– Sajnálom – teszi hozzá a férfi.

– Köszönöm – felelem továbbra is behunyt szemmel.

Bár aludni valójában nem tudok, azért színlelhetem.

– De jól csinálja – folytatja a férfi. Érzem a leheletét az arcomon, és a fogai közé préselődött rágója borsmenta szagát. – Úgy értem, jól adja elő a történetet.

– Ez nem egy történet – mondom. – Ez az életem.

Egy darabig hallgat, és azt hiszem, a megjegyzésem megtette a hatását. Általában igyekszem nem kellemetlen helyzetbe hozni az embereket, próbálok szívélyes lenni, eljátszani a gyászoló anya szerepét. Kezet rázok és bólogatok, hálás mosoly ül ki az arcomra, amit azonnal letörlök, mint a rúzst, amint odébbállok. De most nem a konferencián vagyok. Annak már vége, befejeztem. Hazamegyek. Nem akarok többet beszélni róla.

Hallom, hogy a hangosbemondó életre kel a fejünk felett, és recsegve visszhangzik.

– Kérem az utaskísérőket, hogy az ajtókat készítsék fel a felszállásra!

– A nevem Waylon – mutatkozik be a férfi, és érzem, hogy felém nyújtja a karját. – Waylon Spencer. Van egy podcastom a…

Kinyitom a szemem, és ránézek. Tudhattam volna. Az ismerős hang. A testhezálló, V nyakú pulóver, a szűk, sötét farmer. Nem úgy néz ki, mint egy tipikus résztvevő, fényes haja a nyakánál fokozatosan van felnyírva. Számára nem szórakozás a gyilkosság, hanem üzlet.

Nem tudom, melyik a rosszabb.

– Waylon – ismétlem. Lepillantok a kezére, nézem a várakozással teli arcát. Azután elfordítom a fejem, és ismét lehunyom a szemem. – Nem szeretnék gorombának tűnni, Waylon, de nem érdekel.

– Szóval a podcastom kezd népszerű lenni – erősködik. – Ötödik a letöltések számát tekintve.

– Gratulálok!

– Még egy fel nem derített esetet is sikerült megoldanunk.

Nem tudom megmondani, hogy a repülőgép hirtelen mozgása – az enyhe dülöngélés, amitől felfordul a gyomrom és a végtagjaim mélyen az ülésbe préselődnek, ahogy zötyögünk a kifutópályán ebben az óriási fémdobozban, bezárva, és ami egyre gyorsabban és gyorsabban mozog, miközben bedagad a dobhártyám – vagy a szavai miatt tör rám egy hirtelen nyugtalanság.

Veszek egy mély levegőt, a körmeimet a karfába mélyesztem.

– Nem szeret repülni?

– Abbahagyná? – csattanok fel, és hirtelen felé fordulok.

Látom, hogy felvonja a szemöldökét, meglepi a váratlan gorombaságom.

– Elnézést! – mondja szemmel láthatóan szégyenkezve. – Én csak… azt hittem, talán érdekelni fogja. Hogy elmondja a történetet. A saját történetét. A műsorban.

– Köszönöm. – Próbálok kedvesebb lenni. Mindketten hátradőlünk, miközben a repülőgép emelkedni kezd, és a padló erősen rázkódik a lábunk alatt. – De inkább nem.

– Rendben – feleli, a zsebébe nyúl, és előveszi a pénztárcáját. Nézem, ahogy kinyitja a kopott bőrtárcát, kivesz belőle egy névjegykártyát, és óvatosan a lábamra helyezi. – Ha esetleg meggondolná magát.

Lehunyom a szemem, hozzá sem nyúlok a kártyához. Most már a levegőben vagyunk, a vízzel telt felhőket szeljük át, egy napsugár időről időre utat talál magának a félig lehúzott napellenzőn, és erős fénnyel fúródik a szemembe.

– Azt hittem, ezért csinálja – teszi hozzá a férfi halkan.

Próbálok nem figyelni rá, de a kíváncsiságom győz.

– Mármint mit?

– Hát ezeket az előadásokat. Biztosan nem könnyű folyton újra átélni mindezt. De muszáj, ha életben akarja tartani az esetet. Ha azt akarja, hogy egyszer megoldódjon.

Még szorosabban lehunyom a szemem, és a szemhéjam vörösen izzó, kis hajszálereire összpontosítok.

– De a podcastban nem kellene ennyi emberhez beszélnie. Legalábbis nem közvetlenül. Csak hozzám.

Nyelek egyet, és finoman bólintok, jelezve, hogy hallom, amit mond, de továbbra sem akarok beszélgetni.

– Mindegy, gondolja át! – teszi hozzá, és hátradől.

Hallom a farmerje zizegését, ahogy próbál kényelmesen elhelyezkedni, és tudom, hogy perceken belül könnyedén eléri azt, amire én már egy éve nem vagyok képes. Kinyitom az egyik szemem, és meglesem. Vezeték nélküli fülhallgatót tett a fülébe, a basszus folyamatos lüktetése kihallatszik. Azután figyelem, hogy a teste átalakul, ahogyan az lenni szokott; kiszámítható, mégis idegen jelenség a számomra: a lélegzete elmélyül és lelassul. Az ujjai rángatózni kezdenek az ölében, a szája tátva lóg, akár egy szekrényajtó, a szélén egy nyálcsík rezeg. Öt perccel később halk horkolás tör elő a torkából, és érzem, hogy megfeszül az állkapcsom, annyira összeszorítom a fogam.

Ezután lehunyom a szemem, és egy röpke pillanatra elképzelem, milyen lehet.

HARMADIK FEJEZET

A kulcsot a zárba dugom, és elfordítom.

Majdnem hajnali két óra van, és a hazautam a reptérről egy elmosódott kép csupán, mint azok a hosszan exponált fotók, amelyeken a vonatállomásokon siető, maguk után színcsíkot húzó ingázók láthatók. Miután leszálltunk az atlantai Hartsfield–Jackson repülőtéren, felkaptam Waylon névjegykártyáját, a táskámba dugtam, összeszedtem a holmimat, és búcsú nélkül indultam a kijárat felé. Aztán elrohantam a kapuhoz, felpattantam a csatlakozó járatra, és újabb negyvenöt perc repülés után leszálltam a Savannah/Hilton Head nemzetközi repülőtéren. A tekintetem egész úton az előttem lévő ülésbe fúródott. Alig emlékszem arra, ahogy áttántorogtam a poggyászkiadó részlegen, és a terminál előtt hívtam egy taxit. Engedtem, hogy az autó újabb negyven percre egyfajta transzba ringasson, azután kiszálltam a kocsifelhajtómon, és felbotorkáltam a lépcsőn.

Hallom, ahogy a kutyám nyüszít, miközben a kulcs elfordul a zárban. Tudom, hol fogok rátalálni: ott ül majd közvetlenül a bejárati ajtó mögött, a farkát vadul csóválja a keményfa padlón, akár egy portörlőt. Roscoe mindig is nagyszájú volt, kölyökkora óta. Irigylem azt a képességét, hogy kitartóan ragaszkodik azokhoz a dolgokhoz, amelyek változatlanul azzá teszik, ami.

Én néha, amikor tükörbe nézek, nem ismerek magamra. Azt sem tudom, ki vagyok.

– Hát szia! – suttogom, és megvakargatom a fülét. – Hiányoztál.

Roscoe halk nyögést hallat valahonnan a torka legmélyéről, és a körmével a lábamat kaparássza. Amikor elutazom, a szomszédom törődik vele: egy idősebb hölgy, aki, azt hiszem, sajnál engem… vagy csak nagy szüksége van a napi húsz dollárra, amit a konyhapulton hagyok neki. Kiengedi a kutyát, és megtölti a tálkáját. Precíz jegyzeteket készít nekem Roscoe anyagcseréjéről és evési szokásairól. Hogy őszinte legyek, nincs bűntudatom, amikor itt hagyom a kutyámat, mert a szomszédasszonyom sokkal inkább biztosítja a számára a szükséges napirendet, mint én.

A táskámat a pultra dobom, és átnézem a leveleket, amelyeket egy kupacban ide tett nekem: főleg szemét meg számlák, azután egy pillanatra a torkomon akad a levegő. Kézbe veszem az ismerős betűkkel megírt borítékot, a szüleim címével a bal felső sarokban, megfordítom, a hüvelykujjamat a résbe dugom, és feltépem. Egy kis képeslap van benne, az elején virágokkal; ahogy szétnyitom, egy csekk hullik ki belőle a padlóra. A képeslapot a pultra teszem, és lassan kifújom a levegőt. Nem tudom rávenni magam, hogy hozzányúljak a csekkhez, és megnézzem, mekkora összegről szól. Legalábbis egyelőre nem.

– Mehetünk sétálni? – kérdezem inkább Roscoe-t. Ő körbe-körbeforog, a válasza egyértelmű igen, és elmosolyodok. Ez a szép az állatokban: alkalmazkodnak.

Amióta éjszakai életet kezdtem élni, Roscoe is ezt teszi.

Emlékszem, amikor kilenc hónappal ezelőtt, az első találkozásunk alkalmával felpillantottam dr. Harrisre. Ugyan nem láthattam a saját szememet, de éreztem. Feszített és szúrt. Tudtam, hogy bevérzett, a kis erek, amelyeknek nem szabadna látszaniuk, úgy ágaztak szét vörösen a szemem fehérjén, mint baleset után az apró, vérrel áztatott repedések a szélvédőn, amely javíthatatlanul darabokra tört. Nem számított, hányszor pislogok, semmi sem segített. Mintha a szemhéjam csiszolópapírból lett volna, és minden egyes pislogásnál dörzsölte a pupillámat.

– Mikor aludt át utoljára zavartalanul egy éjszakát? – kérdezte az orvos. – Fel tudja idézni?

Persze hogy fel tudtam idézni. Az életem hátralévő részében mindennap fel fogom idézni azt a dátumot, bármennyire is szeretném kitörölni az emlékezetemből. Nem számít, mennyire próbálom kizárni, és milyen elkeseredetten igyekszem úgy tenni, mintha csak egy rossz álom lett volna. Egy rettenetes, szörnyűséges rémálom, amelyből bármelyik percben felébredhetek. Bármelyik pillanatban.

– Március hatodikán, szombaton.

– Az hosszú idő – jegyezte meg az orvos, és az asztalán lévő írótáblára nézett. – Három hónap.

Bólintottam. Az egyik dolog, amit az állandó ébrenlét következtében megfigyeltem, hogyan nőnek nap mint nap egyre nagyobbra a látszólag jelentéktelen dolgok. Zajosabbá válnak, nehezebb megfeledkezni róluk. A sarokban lévő óra ketyegése például fülsiketítő volt, mintha egy hosszú szög kopogott volna folyamatosan valamilyen üvegen. A levegőben szálló por szokatlanul láthatóvá vált, az apró porszemek úgy úsztak át lassan a látómezőmön, mintha valaki megbabrálta volna a beállításaimat, és mindent kontrasztos, lassított felvételre állított volna. Éreztem a rendelőben dr. Harris ebédjének a szagát, a tonhalkonzerv apró részecskéit, amelyek behatoltak az orromba, és a sós halszagtól összerándult a nyelőcsövem.

– Történt aznap éjjel valami rendkívüli?

Rendkívüli.

Amíg reggel fel nem ébredtem, nem tapasztaltam semmi rendkívülit. Valójában fájdalmasan hétköznapinak tűnt minden. Emlékszem, ahogy előző este belebújtam a kedvenc pizsamámba, hátrafogtam a hajamat egy fejpánttal, és ledörzsöltem a sminket az arcomról. És persze Masont már lefektettem. Olvastam neki egy mesét, álomba ringattam, mint mindig, de akárhogy is próbálom, nem tudom visszaidézni, melyik mese volt. Emlékszem, napokkal később ott álltam a szobájában, miután a sárga rendőrségi szalagot letépték az ajtóról, és a gyerekszoba csendje mintha háromszorosára növelte volna a helyiség méretét. Ahogy ott álltam a könyvespolc előtt – a Jó éjt, Hold!, A telhetetlen hernyócska és az Ahol a vadak várnak előtt –, és kétségbeesetten próbáltam rájönni, hogy melyik mese volt az. Hogy melyek voltak az utolsó szavaim a fiamhoz.

De nem ment. Nem tudtam felidézni. Ennyire hétköznapi volt.

– A fiunkat… – szólt közbe Ben, és a térdemre tette a kezét. A férjemre néztem, és csak ekkor tudatosult bennem, hogy ő is ott van. – Elrabolták aznap éjjel a szobájából. Amíg mi aludtunk.

Persze dr. Harrisnek ezt már tudnia kellett. Egész Georgia állam tudta… sőt az egész ország. Ezután lehajtotta a fejét – ahogyan a legtöbben teszik, amikor rájönnek, hogy hibáztak, és fogalmuk sincs, mit mondjanak –, a nyaka mintha egy lezáruló fedőt szimbolizált volna. A beszélgetés véget ért.

– De Izzynek mindig is… voltak gondjai – folytatta Ben. Hirtelen úgy éreztem magam, mintha büntetésben lennék. – …az alvással. Már az álmatlanság előtt is. Igazából éppen az ellenkezője volt a probléma.

Dr. Harris ekkor rám nézett, mintha valamiféle rejtély volnék, amelyet meg kell fejtenie.

– Az alvászavarok nagyjából ötven százaléka szorongással, depresszióval vagy valamilyen pszichoszociális fogyatékossággal függ össze, úgyhogy ez teljesen érthető azok után, amin keresztülmentek – mondta a tollát kattogtatva. – Ez alól az álmatlanság sem kivétel.

Emlékszem, ahogy kinéztem az ablakon, a nap magasan járt az égen. A szemhéjam minden másodperccel egyre nehezebbnek érződött, az agyamat pedig mintha köd burkolta volna be. A toll még mindig kattogott, a fülemben felerősödött, mint egy robbanásra kész, ketyegő időzített bomba.

– Elvégzünk néhány vizsgálatot – folytatta az orvos. – Lehet, hogy gyógyszert is felírok önnek. Hamarosan rendbe fog jönni.

Roscoe póráza után nyúlok, amikor megpillantom magamat a tükörben, és összerezzenek. Automatikus reakció ez, mint amikor az ember elrántja az ujját a forró tűzhelytől. Tudom, gyengédebbnek kellene lennem magammal. Sok mindenen mentem keresztül, de az alváshiány kezd meglátszani az arcomon, és ezt nehéz nem észrevenni. Mintha éveket öregedtem volna néhány hónap alatt, új táskák nőttek a szemem alá, amelyek elnehezülve, megviselten lógnak. A könnycsatornáim alatti vékony bőrfelület meleg olajzöldből mély sötétlilává változott, mint egy márványos véraláfutás, míg az arcom többi része szürkés árnyalatot vett fel, mint a túl sokáig a hűtőben hagyott csirkehús. Tizenkét hónap alatt kilenc kilót fogytam, ami nem tűnik túl soknak, de ha az ember amúgy is magas és sovány, azért észrevehető. Látszik az arcomon, a nyakamon. A csípőmön, vagy inkább annak hiányán. A hajam, amely általában mély, fényes barna, szintén úgy néz ki, mintha haldokolna, a végei láthatóan kettéváltak, mint egy szétforgácsolódott fa, amelybe villám csapott. A színe napról napra tompább.

Erőt veszek magamon, megfordulok, és mielőtt kilépnék a szabadba, Roscoe nyakörvére erősítem a pórázt. A hideg levegőtől libabőrős lesz a karom. Azután bezárom az ajtót, és jobbra indulok el, a szokásos útvonalunkon.

Az Isle of Hope, vagyis a Remény szigete egy aprócska kis földdarab, alig öt négyzetkilométer. Több százszor végigjártam már az egészet, az emlékezetembe vésődött, ahogy a Skidaway folyó végighúzódik a keleti oldalon, mint egy fényes, síkos halászvipera; ahogy a tölgyfák óriási boltívet alkotnak a Bluff felett, ágaik idővel egymásba csavarodnak, mint összefűzött, göcsörtös ujjak. Elképesztő, hogy egy hely mennyire átalakul a sötétben. Az utak, amelyeken egész felnőtt életedben jártál, másképp néznek ki, mintha ahelyett, hogy sima járdán sétálnál, egyenesen a zavaros folyóba lépnél bele. Olyan villanyoszlopokat kezdesz észrevenni, amelyekről korábban tudomást sem vettél, és csak a halványodó, majd ismét kivilágosodó utcai lámpák között haladva tudod felmérni a távolságokat és a mélységeket. Az árnyékok alakokká válnak; minden apró mozdulat magára vonja a tekintetet, mint a száraz levelek tánca a földön, vagy a fantomgyerekek lábai, akik egy üres hintát löknek, és a láncok nyikorognak a szélben. Az ablakok sötétek, a függönyök behúzva. Megpróbálom elképzelni az életet a házakban, amelyek mellett elhaladok: egy gyermek finom fészkelődését, miközben alszik, egy éjjelilámpát, amely túlvilági árnyakat vet a falra. Házastársak együtt fekszenek az ágyban, bőr a bőrhöz tapad, testek szorosan egymáshoz simulnak az ágynemű alatt, de az is lehet, hogy olyan messze vannak egymástól, amennyire csak emberileg lehetséges, középen elválasztva egy láthatatlan, rideg határvonallal.

Ami engem illett, mindkét élethelyzetet ismerem.

És ott vannak az éjszaka teremtményei. A hozzám hasonló élőlények, akik mások távollétében előbújnak a rejtekhelyükről, életre kelnek. A sötétben kaparászó, szemétben turkáló mosómedvék. A távolban huhogó bagoly, vagy az árnyak közül előkúszó kígyók, amelyek csupán kiszáradt bőrüket hagyják maguk után. Rikoltoznak a tücskök, a kabócák és más láthatatlan dolgok, kitartó elszántsággal lüktetnek a fűben, ahogyan a vér pumpál az erekben.

Közeledem a környékünket szegélyező mocsárhoz; megállok, a tintakék vizet bámulom, és hallgatom, ahogy nyaldossa a partot. Beaufortban születtem, alig több, mint egy órára innen. Egész életemben vízparton éltem, úgy tanultam úszni, hogy halak csiklandozták a lábamat, és apálykor hallottam a szaladgáló rákok neszét az iszapban. Csirkenyakat kötöttem madzagra, és órákig hagytam lógni; türelmesen vártam, amíg meg nem éreztem az élet ismerős bizsergését a madzag másik végén, és néztem, ahogy számtalan állat rágja magát a saját halála felé: beteges szórakozás, amit már akkor sem értettem.

Belélegzem a mocsár illatát, egyetlen szippantás azonnal visszarepít oda. Haza. Ahol a só átjárja a levegőt, és olyan sűrűvé teszi, mint az írós vaj. Az iszap ismerős bűzéhez, ami a szuvasodó fog rothadó szagához hasonlatos. Hiszen végül is erről van szó. A bomlás szaga ez; élet és halál folyékony csókja.

Milliónyi élőlény pusztul itt el együtt, milliónyi másik pedig az otthonának nevezi.

A távolba meredek, és érzem, hogy a karom ösztönösen felemelkedik, a kezem megérinti a fülem mögötti finom bőrfelületet. Ez az a pont, ami mindig magához vonz, amikor belegabalyodom egy emlékbe. Ebbe a bizonyos emlékbe. Próbálom figyelmen kívül hagyni a gyomrom görcsös rándulását, az érzést, mintha valaki a zsigereimig benyúlna, belülről megragadna, és nem eresztene.

Lepillantok Roscoe-ra, aki a víz szélénél áll. Ő is a sötétségbe bámul, a tekintetét egy távoli pontra szegezi.

– Gyere! – mondom, és megrántom a pórázát. – Menjünk haza!

Elindulok visszafelé, és ahogy belépek a házba, becsukom az ajtót, rázárom a hevedert, feltöltöm Roscoe vizestálját, majd mindenféle maradékokat tologatok ide-oda a hűtőben. Végül kiveszek egy műagyag dobozt, amiben spagetti van. Felnyitom a fedelét, és beleszagolok. A nedves, összeragadt tészta csőformát alkot, belehuppan egy tálba, berakom a mikróba, és miközben a vacsorám körbe-körbeforog, ránézek az órára. A sötétben fénylő digitális számokra.

Hajnali három óra tizennégy perc.

Amikor a mikró sípol, kiveszem a tálat, az étkezőbe viszem, félretolok mindenféle papírokat, mappákat és öntapadós jegyzetlapokat, amelyekre éjjeli gondolatok vannak felvésve félig kiszáradt tollakkal. A szék csikorog, ahogy kihúzom, Roscoe a zajra odasétál hozzám, a lábamhoz heveredik, miközben a villámat a spagettibe szúrom, és megforgatom.

A falat bámulom, a bőröm bizsereg attól, ahogy az visszabámul rám.

Belenézek a szomszédaim mosolygó szemébe az egyházi jegyzékből és az egyetemi évkönyvekből kivágott fényképeken. Mindegyik mellé oda van tűzve a vallomásuk, az alibijük, a hobbijuk és az időbeosztásuk. Ezután a rendőrségi fotókon lévő halott tekinteteket elemzem; azoknak az idegeneknek az arckifejezését, akiknek a képét rendőrségi nyilvántartásokból szereztem, vagy újságcikkekből téptem ki. Ezek most az ebédlőm falát díszítik, mint valamiféle kollázs egy középiskolás lány szobájában… Megszállottság ez, amit nem tudom, hogyan szelídítsek meg. Úgyhogy csak bámulom. És töprengek. Próbálok túllátni a papíron, belepillantani az elméjükbe és olvasni a gondolataikban. Mert akárcsak a repülő utasainak, valakinek közöttük van egy titka.

Valaki valahol tudja az igazat.

NEGYEDIK FEJEZET
Akkor

Felriadok. Egy becsapott ajtó vagy összetört üveg hangjára ébred ilyen pánikszerűen az ember. Ez nem szelíd ébredezés, hanem fájdalmas megrázkódtatás. Azonnal tudom, hogy nem vagyok egyedül. Egy másik test simul az enyémhez, meleg, kicsit nedves is, mint egy rosszul szigetelt kemence. Enyhe, meleg leheletfuvallatokat érzek a nyakamon.

Megfordulok, gyorsan pislogok, és két nagy szem rajzolódik ki előttem.

– Megint csináltad.

A kézfejemmel megdörzsölöm a szemem, és meredten nézek a húgomra, akinek az összegubancolódott haja olyan, mint az olvasztott karamellcsíkok. A hüvelykujja a szájában, és várakozón pillant rám. Próbálom felidézni, mikor jött be a szobámba, emelte meg nehéz, ernyedt karomat, amit, miután kis testével hozzám simult, biztonsági övként visszaengedett a hasára. Próbálok visszaemlékezni, de nem tudok.

– Ne haragudj! – mondom neki.

– Megijeszt, amikor ezt csinálod.

– Semmi baj. – Megnedvesítem az ujjaimat, és lesimítok egy különösen nagy gubancot a fején, mint egy macska, ami a kicsinyét nyalogatja. – Csak alvajárás.

– Igen, de nem szeretem.

– Nem tehetek róla – csattanok fel. Egy pillanatra felbosszant. Mindig is morcos voltam reggelente. Egy kicsit ingerlékeny, mintha az agyamat zavarná, hogy ébrenlétre és munkára kényszerítik. De azután rájövök, hogy a húgom sem tehet semmiről. Még csak hatéves.

Erőt veszek magamon, és mélyeket lélegzem.

– Mit csináltam?

– Csak ott álltál – feleli. Az egyik orcája összegyűrődik, ahogy félig a párnába fúródik. – És nyitva volt a szemed – teszi hozzá.

A hátamra fordulok, a mennyezetet bámulom, a szemem végigfut a repedésen, amely a csillár tövéből indul, majd apró mellékfolyókban ágazik szét a vakolatban, és a sarokba torkollik. Erek csomópontja. Mindig is mélyen aludtam, amióta az eszemet tudom. Miután a fejem megpihen a párnán, mély álomba merülök, és semmi sem tud felébreszteni. Semmi. Néhány hónappal ezelőtt zavartalanul aludtam tovább, miután a hálószobám ajtaja előtt megszólalt a tűzjelző. Emlékszem, hogy magamtól ébredtem fel odakint, hálóingben, a füstös levegő szúrta az orrom. A deres fű a csupasz talpamra tapadt, miközben az apám a kezemet szorította a sötétben. Állítólag vele együtt sétáltam ki kéz a kézben. Harminc percig álltam mereven, egyenesen és teljesen öntudatlanul, néztem, ahogy a tűzoltók oltják a lángokat, amelyek a konyhánk falát nyaldosták.

– Hol voltam? – kérdezem a húgom.

– A szobámban – feleli, a szeme továbbra is fürkészi az arcomat. – Felébresztettél.

Érzem, hogy szégyenemben forróság kúszik fel a nyakamon, ahogy elképzelem a kishúgomat, aki arra ébred, hogy valaki figyeli alvás közben. Kinyitja a szemét, gyorsan pislog, amíg a szeme végre alkalmazkodik, és megpillant engem mozdulatlanul állni a sötétben.

– Próbáltál felébreszteni?

– Nem – feleli Margaret. – Anya azt mondta, nem szabad, mert veszélyes.

– Nem veszélyes. Ez csak babona.

A kishúgom mélyebbre bújik a takaróm alatt, én pedig nagyon próbálom elképzelni, milyen lehet, ahogy a szemem kinyílik, és üveges tekintettel bámulok. A törzsem felemelkedik, oldalra fordul, vékony lábam kilendül az ágyból. Himbálózik, mintha a stégről lógna, és a lábujjaim a mocsárba érnének, mit sem sejtve arról, mi lopakodik a felszín alatt. A puha szőnyeg érintése a lábam alatt, ahogy átsétálok a szobámon, kinyitom az ajtót, és kilépek a folyosóra.

Próbálom, de nem tudom elképzelni.

– Mit csináltál? – kérdezem.

– Csak feküdtem, és vártam, hogy elmenj – feleli a húgom. – Azután utánad jöttem.

– Miért bújtál be mellém az ágyba?

– Nem tudom – vonja meg a vállát. – Nem tudtam aludni. Mindig ez van, amikor félek.

A húgomra nézek, a tenyeremet az arcához érintem, és elmosolyodok. Margaret az én kis árnyékom. Mindenhová követ. Mindig hozzám szalad, amikor fél… Úgy tűnik, még akkor is, amikor én vagyok az oka.

– Meddig fogod még ezt csinálni? – kérdezi.

– Nem tudom – felelem egy nagy sóhajtással.

És ez az igazság. Nem tudom. Ahogyan azt sem, milyen gyakran történik, bár figyelembe véve, hányszor ébredtem az elmúlt hónapokban furcsa helyeken, nem túl ritkán. Például mozdulatlanul állva a nagyszobában, ahol a tévé néma, kékes fényt áraszt. A konyhaasztalnál, egy tál müzli fölött a sötétben. A fehér hálóingemben, amelyet megvilágít a holdfény, kísértek a folyosókon, akár egy elveszett, magányos lány szelleme. Az orvosok azt mondják, ártalmatlan dolog – sőt megszokott az én koromban –, de egyszerűen hátborzongató a gondolat, hogy a testem az elmémtől függetlenül cselekszik. Amikor először történt, Margaret szobájában ébredtem a padlón; ő mellettem ült és babázott. Észre sem vette, hogy alszom.

– Apa azt mondta, hogy majd kinövöm.

– De mikor?

– Nem tudom, Margaret. – Rágcsálni kezdem a számat belülről, jó erősen, mert nem akarok semmi gorombát mondani. Semmi olyasmit, amit később megbánnék. – Ne haragudj, oké? Nem foglak bántani. Ígérem.

Margaret néz, fontolóra veszi a szavaimat, majd bólint.

– Most pedig menjünk! – mondom, és lerúgom magunkról a takarót.

Átvetem a lábam az ágy szélén, és fel akarok állni, amikor valami megállít: a félelemtől összeszorul a torkom, valahol nagyon mélyen, ahová nem érek el. Lábnyomok vannak a szőnyegemen… alig láthatóan, de ott vannak… egy kis, piszkos ösvény vezet az ajtótól az ágyamig. Nagyot nyelek, és az ablak felé kapom a tekintetem. A mocsárral határos, félhektárnyi füves terület, a lankás, sáros lejtő irányába.

A lábammal erősen dörzsölni kezdem az egyik nyomot, próbálom eltüntetni.

– Gyere! – mondom végül, remélve, hogy Margaret nem veszi észre. – Reggelizzünk!