A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Claire Contreras: Because I Want You (Sins & Deceit, #3), 2022

Fordította
LUKÁCS ANDREA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Szétválasztva (Szövevényes szerelem 1.), 2021

Összekötve (Szövevényes szerelem 2.), 2021

Vágyaim ura (Kékvérűek 1.), 2022

Álmaim hercege (Kékvérűek 2.), 2022

Szív és tánc (Tiltott vágyak 1.), 2023

Szív és eskü (Tiltott vágyak 2.), 2023

Copyright © 2022 by Claire Contreras

Hungarian translation © Lukács Andrea, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektúra: Bosznai Gábor

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-57-7

A szabályszegőknek

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

KEDVES OLVASÓ!

Ebben a könyvben nehéz témák szerepelnek. Ezek ugyan nincsenek részletesen leírva, de talán ez is felzaklathat néhány olvasót. A könyvben több szereplő egy otthoni fegyveres támadás/lövöldözés túlélője. Maga a támadás ugyan nincs bemutatva, de többször szóba kerül a történet során. Ha ön is részese volt valaha lövöldözésnek vagy rablásnak, kérem, óvatosan olvassa ezt a könyvet!

Sok szeretettel,

Claire

1

ROSIE

A mészárlás egy keddi napon történt.

Hét nappal később még mindig a szeretteinket temettük. Nem sokkal azután elmenekültünk a bűntény helyszínéről, és hagytuk, hogy új családok építsék fel az álmaikat ott, ahol a mieink összetörtek. Az előtt a végzetes keddi nap előtt a zsákutcánk lakói nagyon szoros kapcsolatban álltak egymással. A családok együtt étkeztek, a gyerekek együtt bicikliztek és mentek iskolába. Ha egy kívülálló betoppant volna hozzánk vacsoraidőben, azt látta volna, hogy nagyon sokszínű kultúra képviselői ülnek egymás mellett az asztalnál. Ott voltunk mi (a Vega család), Marchettiék, De Lucáék, Patelék és a Patriarcha családja. Mindig szerencsésnek éreztük magunkat, hogy az ilyen nevek közelében élhettünk. Elvégre gyakorlatilag ők uralták Providence-t, és ezáltal biztosították, hogy senki se bánthasson minket. Amíg persze mégis meg nem történt a lehető legszörnyűbb módon.

Apám olyan erővel ragadott ki minket ebből a környezetből, hogy évekig tartott, mire az új helyen gyökeret eresztettünk. A költözés óta olyan sokat papolt a törvénytelen dolgokról, hogy azt hittem, tisztább a keze, mint egy műteni készülő sebésznek. Természetesen tévedtem. Nem tudtam, hogy az a sok figyelmeztetés nekem és a fivéremnek szólt-e vagy saját magának.

Talán így akarta lebeszélni magát arról, hogy megtegye azt, amire készül. Az ok már nem számított, mivel ő sem fogadta meg a saját intelmeit. Azt mondta, a gyerekeknek nem lenne szabad a szüleik bűneiért fizetniük, mi azonban, akik abban a zsákutcában együtt nőttünk fel, tudtuk, hogy ez nem így van. Tudtuk, hogy csak idő kérdése, mikor fog valaki bekopogni hozzánk, hogy behajtson egy szívességet… vagy az apánk esetében a pénzt, amit kölcsönvett.

Tíz éve nem láttam már Gabriel De Lucát, mielőtt egyszer besétált a klubba, ahol azért kellett dolgoznom, hogy kifizessem az apám adósságát. Az idő kegyesen bánt Gabe-bel, legalábbis külsőleg. Úgy nézett ki, mintha egy divatmagazin címlapjáról lépett volna elő. Ő volt az első fiúm, és az első csókomat is tőle kaptam, a kapcsolatunk azonban idejekorán véget ért. Néhány héttel ezelőtt találkoztunk újra, és olyan volt, mintha egyetlen nap sem telt volna el a kettő között. Persze nem olyan tündérmesés, szerelem-első-látásra típusú módon. Nem repkedtek a szikrák, nem reszketett a gyomrom, de éreztük, hogy összeköt minket a közös múlt. Az a fajta, amit csak a trauma túlélői értenek. Egyesek szerint a sors rendezte úgy, hogy Gabe éppen annak a klubtulajdonosnak dolgozzon könyvelőként, ahol én csapos voltam, ám mivel Tommy Costello volt a tulajdonos, Gabe De Luca pedig… nos, egy De Luca, én inkább elkerülhetetlennek tartottam. Nem is számított volna, hogy ugyanaz a főnökünk, ha nem öntöttem volna ki a szívem Gabe-nek mindenről. Kezdve azzal, hogy azért kerültem Tommy alkalmazásába, hogy kifizessem az apám adósságát, egészen odáig, hogy a Tommy irodájában hallott, személyes dolgokat is elmondtam neki. Gabe azóta be sem tette a lábát a bárba, és talán egyesek véletlennek tartották volna ezt, én tudtam, hogy nem így van. Láttam, hogyan vonszolták ki a kidobók legutóbb, és ültették be egy taxi hátsó ülésére. Ráadásul ezek után nem vette fel a telefont, ha hívtam, nem válaszolt az üzeneteimre, és fogalmam sem volt, kihez forduljak ezzel kapcsolatban. Az egyetlen ember, aki valószínűleg tudhatta, hol van, a fivére volt, én azonban gondosan ügyeltem rá, hogy azt a De Lucát ne kérdezzem meg. Különben is, Gabe azt mondta, Olaszországba költözött az apjával, miután elmentek Providence-ből. Biztosra vettem, hogy a fivérének mostanra már sikerült az egész olasz csizmát az irányítása alá vonnia.

– Reszket a kezed. – Ruth hangja a zene ellenére beférkőzött a gondolataimba. Ő volt itt a legjobb mixer, ezért nyilvánvalóan észrevette, hogy én, a gyakorlatlan csapos milyen csapnivaló italokat keverek.

– Tudom. – Beletöröltem a tenyeremet az előttem lévő konyharuhába.

– Ideges vagy?

– Nem. – A tekintetem a VIP-részleg felé tévedett. – Nem tudom.

– Amiatt a tudod ki miatt? – kérdezte, és aggodalmasan nézett rám.

– Nem. – Megráztam a fejemet, majd fogtam az üveg pezsgőt, hogy kivigyem a VIP-részleg egyik asztalához.

Ez a gond, ha az ember egy ilyen bárban dolgozik. A mixer mindenre odafigyel. Mindenre. Útban a VIP-részleg felé észrevettem Reidet, akivel Gabe mindig idejött. Reid azóta is megjelent a szokásos estéjén Gabe nélkül, és mindig azt a túlárazott bourbont itta. Esküdni mertem volna, hogy csak azért rendeli, hogy megmutassa, telik neki rá. Odasétáltam hozzá, észrevettem, hogy Gabe megint nincs vele. Egy előtte ülő nőre mosolygott, aztán kiszélesedett a mosolya, amikor meglátott engem. A tekintete lassan, jó alaposan végigmért. Én felszegtem az államat, és megálltam előtte.

– Mi a helyzet, Rosie? – kérdezte túlharsogva a zenét.

– Csak a szokásos. Meló – mosolyogtam rá. – Hol van Gabriel? Egy ideje nem láttam.

– Ezt inkább nekem kellene tőled kérdeznem. – Felvonta a szemöldökét.

Lehervadt a mosolyom.

– Ezt hogy érted?

– Egész héten nem jött be az irodába. Azt hittem, te tudni fogod az okát. – Rám kacsintott, én viszont döbbenten bámultam rá. A tekintete idegesen ugrált ide-oda, mint azoké, akik épp most szippantottak fel egy csíkot. Ökölbe szorult a kezem a testem mellett.

– Én honnan tudnám, hol van? – kiáltottam, de nem azért, hogy túlkiabáljam a hangos zenét. – Te vagy a barátja!

– Ti ketten nem… tudod? – Megint kacsintott egyet.

Hát persze, hogy ezt gondolta. Mivel Gabe-re különösen nagy figyelmet fordítottam, mindenki azt gondolta, hogy dugunk. Nem javítottam ki őket, sőt azt sem árultam el, hogy gyerekkorunk óta ismerjük egymást. Nekem ez csak egy átmeneti munka volt, ezért nem igazán érdekelt, ha azt hiszik, lefekszem az egyik törzsvendéggel. Volt igazi munkám, amelyet azelőtt csináltam, mielőtt ez az egész zűrzavar elkezdődött volna: a városi balett-társulat szólótáncosa voltam. Már az előléptetés küszöbén álltam, hogy vezető táncos legyek, amikor ez a dolog történt. Különben is, ha azt hiszik rólam, hogy Gabe-bel dugok, az sokkal jobb, mint az igazság, vagyis hogy a tulajdonos szemét fivére, Anthony Costello zaklat szexuálisan csak mert tudja, hogy megteheti.

– Nálam nem jelentkezett – kiabáltam.

– Ó! Nos, akkor biztosan elutazott a városból üzleti ügyben – felelte Reid, és közelebb hajolt hozzám. – Néha elutazik, hogy meglátogasson néhány ügyfelet, és elfelejti közölni velünk.

– Ó! – ráncoltam a homlokom. És nem tudja felemelni a telefont? – Igen, ez megmagyarázná.

– Majd megmondom neki, hogy kérdeztél felőle.

Bólintottam, aztán intettem neki, és visszamentem a bárpulthoz. Mivel ez a hely ilyen hangos és zsúfolt, könnyen el tudta némítani a gondolataimat, amelyeken más körülmények között megszállottan kattogtam volna. Ma este sajnos nem sikerült. Próbáltam visszaemlékezni minden egyes beszélgetésemre Gabriellel, amióta csak elkezdett ide járni. Túl sokat mondtam neki. Nem lett volna szabad beszélnem Tommy számláiról vagy arról, hogy apa pénzzel tartozik neki. Annak pedig még kevésbé örültem, hogy látta, amikor a múlt héten Anthony fogdosott, és durváskodott velem a folyosón. De nem kérdezett rá. Csak szomorú, együttérző mosolyt villantott rám, ami talán még rosszabb, mintha megkérdezte volna, mert a mosolya mögött szánakozást láttam a szemében.

Fogalmam sincs, hogy mi lett a testvéréből, Gabe azonban nagymenő könyvelőként dolgozott, és nyilvánvalóan dúskált a pénzben, ezért alighanem alacsonyabb rendűnek tartotta az én munkámat itt. Ami persze baromság, és nem is igaz. A csaposmunka nagyon sokat kívánt az embertől, ráadásul szükséges is volt. Gyűlöltem, hogy a vendégek lenéztek minket, csak mert mi húztuk le az ő hitelkártyájukat. Felvettem a listára ezt a felsőbbrendűségi komplexust is azon témák közé, amiket majd megemlítek Gabe-nek, amikor újra találkozom vele.

– Hé, Rosie! – hallottam Ruth hangját a zene mellett. Ránéztem, ő viszont a táncparkettre bökött a fejével. – Ott van a fiúd.

Abba az irányba kaptam a fejemet. Gabe tényleg akkor sétált le a lépcsőn. Alaposan megfigyeltem, amennyire ilyen távolból és a félhomályos klubban csak lehetett. Enyhén borostás volt az arca, amit még sosem láttam rajta, és ettől zordabb lett a külseje. De nem csak a borosta miatt. A haja is rövidebbnek tűnt, és a járásából csak úgy áradt a magabiztosság. Ez egyáltalán nem volt jellemző rá. A léptei általában sietősek voltak, mintha sürgős dolga lett volna valahol. Ez a járás mindenfelől magára vonta a figyelmet, ezért a tömeg valósággal kettévált, hogy átmehessen közöttük. Kíváncsi voltam, be van-e lőve vagy ilyesmi. Egész biztosan, ugye? Mi más magyarázná meg ezt a viselkedést? A gondolat feldühített.

– Csak én látom úgy, vagy dögösebb borostásan? – kérdezte mellettem Ruth.

– Nem csak te. – Ledobtam a kezemből a konyharuhát, és szédítő sebességgel kerültem meg a bárpultot.

Mielőtt visszafoghattam volna magamat, odasiettem hozzá, megmarkoltam az öltönye hajtókáját, és a bár mögötti folyosóra vonszoltam. Tágra nyílt a szeme, mintha meglepődött volna a reakciómon, miután egy héten keresztül semmibe vett. Én azonban annyira dühös voltam, hogy már átlendültem egy határon. Mielőtt visszafoghattam volna magamat, felemeltem a kezem és teljes erőmből pofon vágtam.

– Ezt meg mi a faszért kaptam? – Az arcára szorította a kezét, az orrlyukai kitágultak.

– Hol a francban voltál?

– Szerinted hol? – nézett rám gyanakodva, mintha én tűntem volna el egy hétre, és én nem vettem volna fel a kibaszott telefont.

– Honnan kéne tudnom? Te nem fogadtad a hívásaimat, vagy válaszoltál az üzeneteimre. Ha semmibe akartál venni, rendben van, de legalább arra a kérdésre válaszolhattál volna, hogy élsz-e még! – dühöngtem, aztán elfordítottam a tekintetem, hogy összeszedjem magamat. Minden egyes lélegzettel egyre jobban kitisztult a fejem, és szörnyen éreztem magamat, amiért megütöttem. Nagy levegőt vettem, újra a szemébe néztem, és hátrahőköltem, olyan heves tűz lobogott benne. Ennek ellenére sikerült folytatnom: – Azok után, amit elmondtam neked, arra gondoltam… nem is tudom, mire gondoltam. Nyilvánvalóan a legrosszabbra.

Hosszan nézett rám, aztán azt felelte:

– Dolgom volt.

– Ja, erre magamtól is rájöttem. – Reszkető hangon felnevettem, és megint elfordítottam a tekintetem. – Egy rövid üzenet is elég lett volna.

– Hé, szerinted mibe keveredhettem? – Kinyújtotta a kezét, és megfogta az enyémet. Ekkor éreztem először, hogy reszket a gyomrom, szikrák pattognak közöttünk, és megdobban a szívem. Gyorsan visszafordítottam rá a tekintetem. Ha ő érzett is valamit, nem mutatta, arra viszont mérget mertem volna venni, hogy elsötétült az arca.

– Rosie. Szerinted mi történt?

– Nem tudom. – Kihúztam a kezéből az enyémet, és hátraléptem. – Más a kölnid?

– Ööö, igen.

– Finom az illata.

– Köszönöm. – Egy pillanatra mosoly villant fel az arcán. – Mi történt legutóbb, amikor itt voltam? Nem sokra emlékszem belőle.

– Ez érthető, mivel totálisan be voltál tépve. Ezért aggódtam annyira. Kikísértek innen, beültettek egy taxiba, aztán… – Jelentőségteljesen megvontam a vállam. – Legalább a telefont felvehetted volna.

– Aznap este filmszakadás volt. – Távolabb lépett tőlem. – Ahogy már te is láthatod, itt vagyok.

– Nézd! – Kettőnk között mutogattam. – Nem tudom, mit vettél be ma este, mi ez a hirtelen jött, másfajta energia vagy mi, de most mondom neked, hogy nem tudok olyannal együtt lenni, aki ilyen drogokkal él. Én meghúzom a határt a marihuánánál. Ha ki akarsz próbálni más szereket is, rendben van, de én nem leszek melletted, még barátként sem. Nem tehetem. – Nyeltem egyet, miután befejeztem a mondandómat.

– Megértettem. – Olyan mélyen nézett rám, mintha egy nyavalyás bűvös kockát próbált volna kirakni vagy ilyesmi. A következő pillanatban ismét hátralépett, aztán megfordult, hogy távozzon. – Majd találkozunk.

– Micsoda? – Megfogtam a karját, hogy megállítsam. – Ennyi?

Felvonta a szemöldökét, a tekintete ide-oda repkedett.

– Akarsz még valamit?

– Nem. – Összevontam a szemöldököm, gyorsan elengedtem a karját, és karba tettem a kezem.

– Hé! – Feljebb emelte az államat, hogy a szemébe nézzek. Lehetséges, hogy most magasabb? – Nem kell aggódnod miattam, Rosie.

Ezek után elment, én pedig ott maradtam földbe gyökerezett lábbal, és csak bámultam a széles hátát, miközben lement a lépcsőn, és eltűnt a táncoló emberek tengerében. Minden szempontból furcsa volt ez a találkozás, de legalább már tudtam, hogy biztonságban van.

2

DOMINIC

Vannak bizonyos szabályok a testvérek között. Én már csak tudom, nekem is sok van belőlük.

Ne hazudj.

Ne lopjatok egymástól.

Ne dugjátok meg egymás nőit (engedély nélkül).

A konkrét helyzet miatt ez az utolsó egy kicsit kevésbé volt fekete-fehér, mivel a fivérem, akivel közösen osztoztunk az anyaméhen, nem mondta el, hogy az a csapos, akivel találkozgat, Roselyn Vega. Naná, hogy nem mondta el a gazember. Miért is mondta volna, mivel pontosan tudta, mit teszek, ha rájövök, hogy Rosie ugyanabban a városban van, mint mi. Tíz év telt el, de mindketten tudtuk, ha egyszer újra találkozom vele, és nincs senkije, akkor szabad préda bárki számára. Ezt persze nem mondtuk ki hangosan, de ez is egyfajta íratlan szabály volt köztünk.

Soha semmiért nem voltam féltékeny Gabe-re. Sem a jó jegyei miatt vagy azért, mert olyan könnyen össze tudta egyeztetni az iskolát a sporttal. Az sem zavart, hogy anya mindig hangosan nevetett a béna viccein. Az egyetlen dolog, ami miatt valaha is féltékenykedtem rá, az Rosie volt. Nem voltam önző seggfej, nem epekedtem egyetlen barátom barátnője vagy felesége után sem, Rosie azonban kivétel. Gyerekkorunk óta ismerjük őt, ám történt valami tizennégy és tizenhat éves kora között, ami miatt igazán felfigyeltem rá. Elmondtam a bátyámnak, hogy odavagyok érte, mire azt felelte: „Rosie a házasságra tartogatja magát. Hagyd békén!”

Én akkor még nem szexeltem, de tudtam, hogy nem akarok a házasságig várni, ezért tiszteletben tartottam Rosie elhatározását, és úgy döntöttem, nem üldözöm. Alig két hét múlva viszont Gabriel barátnője lett. Még ennyi év után is a fogamat csikorgattam, ha csak eszembe jutott. Nyíltan soha nem mondtam meg a testvéremnek, hogy zokon vettem ezt, de tudta. Az sem segített a dolgokon, hogy totál seggfejként viselkedtem, valahányszor Rosie átjött hozzánk vacsorára vagy filmet nézni. Ez tíz évvel ezelőtt történt, most pedig, hogy megtudtam, Gabe eltitkolta előlem Rosie-t, eggyel gyarapodott azon dolgok listája, amiért haragudtam a testvéremre. Először Costello-területre küldött, aztán Rosie-hoz irányított, és végül kemény drogokat használt…Azt sem tudtam, melyik miatt vagyok dühösebb.

– Ez minden? – kérdezte Gio az asztal túlsó oldaláról, miután elmondtam neki mindent a bátyám hangpostaüzenetétől kezdve, amit kétszer lejátszottam neki, a klubon keresztül Rosie-ig.

A helyiségben lévő srácok a testvéreim voltak. A családom, akikért bármit megtettem volna. Nem vér szerinti rokonok, de képes lettem volna hazudni, lopni és csalni is értük, ha arra kértek volna. Az emberek bűnözőknek, gengsztereknek neveztek minket, az itt lévő srácok azonban megbízhatóbbak, mint bárki, akivel valaha találkoztam. Beleértve az ikertestvéremet is.

– Mit akarsz még? – kérdeztem.

– Szerinted bölcs dolog gondoskodnod erről a nőről, tekintve, hogy köze van a Costellókhoz? – kérdezte Loren.

– Hallottad, mit mondott Gabe. Arra kért, „keresd meg és vigyázz rá” – ismételtem el az üzenet egy részét. A bátyám hangját utánoztam, és a levegőben mutattam az idézőjelet. – Mi a francot kéne csinálnom? Nem foglalkozni vele?

– El sem hiszem, hogy nem említette, hogy ő az – jegyezte meg Rocco vigyorogva. Ránéztem, remélve, hogy ettől befogja, bár tudtam, hogy nem így lesz.

– Mi a francért mondta volna el, hogy ki ő? – kérdezte Lorenzo.

– Lemaradtunk valamiről? – tette hozzá Gio, és elfintorodott.

– Rosie a bátyja barátnője – felelte Rocco, és hallhatóan nagyon jól szórakozott a dolgon.

– Nem a barátnője. – Akaratlanul is az asztalra csaptam az öklömmel, mert a mai napig dühített a gondolat, hogy egykor az volt. Rocco pontosan tudta ezt, éppen ezért szívatott mindig vele. Különben is majdnem biztosra vettem, hogy Rosie-nak nincs köze a testvéremhez. Legalábbis úgy nincs. Talán csak ismerősök. Vagy talán túl sokat gondoltam a dolgok mögé, mivel azt akartam, hogy ez legyen az igazság. Ránéztem a teremben lévő minden egyes fickóra, és hozzátettem: – Ez bonyolult.

– Annyira nem bonyolult – kuncogott Rocco. A többiek mind felé fordultak. Én behunytam a szemem, és tízig számoltam, mert bár nagyon szerettem a legjobb barátomat, és esküt tettem rá, hogy megvédem, most viszont meg tudtam volna ölni. – Rosie Gabe barátnője volt a gimiben, Dom pedig úgy bele volt zúgva, hogy majd’ eldurrant a farka.

– Jó hallani, hogy a farkamról beszélsz, Marchetti. – Fogtam az italomat, ittam egy kortyot, és rávigyorogtam.

– Ez csak egy mondás, seggfej.

– Soha nem hallottam. – Megvontam a vállam, és élveztem, hogy zavarba hoztam. Ezután Deanhez fordultam. – Hozzá tudsz férni az épülete biztonsági kamerájához?

– Igen – bólintott Dean.

– Akarod, hogy lenyomozzam, hol használta utoljára a telefonját, és megszerezzem a kimenő és bejövő hívásait? – kérdezte Rocco, amikor végre a problémával kezdett foglalkozni.

– Hogyan? – Kiittam az italomat, aztán letettem a poharat az asztalra.

– Használj kibaszott poháralátétet! – dörmögte Gio, majd dobott nekem egyet az asztal túloldaláról. Elkaptam, lesújtóan Gióra néztem, aztán a pohár alá tettem.

– Ismerek egy fickót.

– Milyen fickót? – Dean hátradőlt a székén.

– Csak egy fickót. – Rocco elővette a telefonját, és pötyögni kezdett rajta valamit.

– Mit mondott az a Rosie csaj arról, hogy Gabe eltűnt? – kérdezte Dean, és rágyújtott.

A Helyen, ahogy ezt a találkozóhelyet neveztük, nem volt szabad dohányozni. Deant azonban láthatóan nem nagyon érdekelte ez a szabály. Egy kis ideig gondolkodtam, próbáltam rájönni, hogyan magyarázzam el, mi történt, anélkül, hogy totál idiótának tűnnék. Először is azért, mert az ikertestvérem gimis barátnője után epekedtem, másodszor pedig azért, mert nem mondtam el neki, hogy ki vagyok.

– Dom. – Rocco lassan leengedte a telefonját. – Mondd, hogy nem tetted!

– Mit nem tett? – kérdezte Loren.

– Kiadta magát Gabrielnek – magyarázta Rocco.

Én egy mély barázdát néztem mereven a kerek faasztalon, ami miatt Gio mindenképpen poháralátétet követelt. Néha utálom, ahogy Rocco és én ennyire jól ismerjük egymást. Emiatt lehetetlen titkot tartani. Dean és Gio egyszerre nevetett fel, aztán Loren is csatlakozott hozzájuk. Én a szememet forgattam, még mindig nem néztem rájuk.

– Meg fogom mondani neki – szólaltam meg végül. – Most csak az a legfontosabb, hogy kiderítsem, mi történt Gabe-bel.

– És szerinted mi történt? – kérdezte Dean.

– Nem tudom. Ezért mentem oda.

– Háromrészes öltönyben? – méregetett Loren gyanakvóan.

– Valódi reakciót akartam kicsikarni azokból, akik korábban gyakran látták őt.

– Na és hogy sikerült? – kérdezte Rocco.

Hátradőltem a széken, és a homlokomat ráncoltam. Mit kellene erre mondanom? Azt, hogy Rosie pofon vágott, én meg csak álltam ott, és tűrtem…, miközben legszívesebben megfogtam volna a csuklóját, megfordítottam volna, és a falhoz nyomtam volna a cicijét, hogy kiéljem rajta az összes kamaszkori fantáziámat? Basszus. Megdörzsöltem az arcom. Végre minden a helyére került az életemben. Még ha Gabe biztonságban volt is, a legkevésbé arra volt szükségem, hogy Roselyn Vega felbukkanjon. Az elmúlt kilenc hónap mindannyiunk számára nagyon zűrös volt a sok változás miatt. Most már az itt lévő srácok voltak a szervezett bűnözés főnökei. A tápláléklánc csúcsai. Mindig is erre vágytunk, most azonban gondoskodnunk kellett arról, hogy minden a terv szerint menjen. Nem engedhettem meg, hogy bármi elvonja a figyelmemet, Rosie pedig a figyelemelterelés legmagasabb szintjét jelentette számomra.

– Talán be van lőve, és elvesztette a telefonját – mondta Gio.

– De ha így van, miért hagyta nekem azt az üzenetet? – mutattam az asztal közepén heverő telefonomra.

– Megszerzem a kamera felvételeit – szólalt meg Dean, és elnyomta a cigijét a hamutartóban, majd felállt. Megállt, és Roccóra nézett. – Elintézted már azt az ügyet a kolumbiaiakkal?

– Azt hiszem, igen. Ferreira nem mondta meg, hogy pontosan kitől kapja az árut, de úgy tűnt, nem tartja veszélyesnek.

Dean ezután Gióra pillantott.

– Mit mond az unokatestvéred Ferreiráról?

– Azt, hogy üzletember. Becsületes. – Megvonta a vállát. – Lehet, hogy nem is rossz ötlet kapcsolatot kiépíteni ott, ha azzal még nagyobb hozzáférésünk lesz Kolumbiához. A kávéhoz, nem a kokainhoz – pontosította.

– Értem. – Rocco bólintott. A gondolataim visszatértek a testvéremhez, Rosie-hoz és ahhoz a hihetetlenül furcsa helyzethez, amiben találtam magam.

– Jól vagy, Dom? – fordult hozzám Loren.

– Igen. – Nem, kibaszottul nem.

– Kinek könyvel még Gabe? – kérdezte megint Loren.

– Sokaknak, köztük a Costellóknak is.

– Tommy az ész a háttérben – jelentette ki Gio. – Ő tudja, hogy Gabe a testvéred?

– Úgy értem… – Röviden felnevettem. Sok különbség van Gabe és köztem. Én egy kicsit magasabb vagyok, tele tetoválással, és legalább tíz kiló pluszizommal, ám az, aki nem nézett meg minket alaposan, úgy gondolhatta, hogy egyformák vagyunk. – Hacsak nem totál idióta, alighanem összerakta a képet.

Gio Deanre és Lorenre pillantott, én pedig tudtam, mit gondolnak. Miután Gio megölte Silvio Costellót, a sorban utána következő, Tommy lépett a család élére, és azt beszélték az utcán, hogy vérre szomjazik. Méghozzá a miénkre. Ő maga a kisujját sem mozdította, Gióhoz hasonlóan azonban ő volt a dolgok értelmi szerzője. Ha valaki bepiszkolta a kezét, akkor az Anthony Costello, Tommy öccse, ezért a biztonság kedvéért megerősítettük a védelmünket. Ha el akarnak kapni engem, csupán annyit kell tenniük, hogy csinálnak valamit a testvéremmel. Mindannyian próbáltuk megóvni őt, köztük én is, és bár Gabe tudott magára vigyázni, azt nem tudta, hogyan kezelje az olyan fickókat, mint a Costellók.

– Tönkretettük az üzletüket, átvettük a helyüket – folytatta Gio. – Tommy pedig gyűlöli Angelo Costellót.

– Tommy nem szereti Angelót? – Felvontam a szemöldököm.

Angelo Costello volt a főnökök főnöke, a főmufti. Történetesen pedig Lorenzo apja, valamint Tommy és Anthony rokona. Gyakorlatilag az, hogy Lorenzo is tagja volt ennek a körnek, azt jelenti, hogy ő az Amerikában élő Costello család feje. Kidolgoztak valamiféle egyezséget Tommyval, mivel eredetileg Silvio foglalt el egy széket a körben. Igazság szerint Tommy következett utána a sorban, ám nem ő volt Angelo Costello fia. Hanem Lorenzo. Éppen emiatt Lorenzo mindenkinél fontosabb személy lett a nyugati féltekén. Ha csupán a vezetéknevünket és a családjainkat néztük volna odahaza Olaszországban, akkor Dean lett volna az első, Lorenzo a második, én a harmadik, Rocco a negyedik és Gio az utolsó. Mivel azonban mi az olasz–amerikai szabályokat követjük, nem így állt a dolog. Ráadásul túlságosan tiszteljük egymást ahhoz, hogy bármelyikünk is megpróbálja félreállítani a másikat, és nem akartunk egymás lábára lépni sem. Meglehet, hogy az apáink testvéreknek tartották egymást, de az csak duma. Mi öten valóban testvérek vagyunk a hierarchia és a vezetéknevünk ellenére. Azt akartuk, hogy büszkék lehessünk erre a szervezetre, és hogy a gyerekeink átvehessék tőlünk, miután mi már nem leszünk. Ez nemcsak üzlet volt számunkra, hanem családi örökség.

– Az apámnak van egy bizonyos módszere, hogyan intézi az üzletet – magyarázta Loren. – Hagyja, hogy Tommy azt gondolja, ő irányít, ám csak idő kérdése, mikor veszi el tőle a gyeplőt, és ezt Tommy is tudja.

– Úgy gondoltam, nem bánja, mivel Tommy a keresetének egy bizonyos százalékát elküldi Angelónak.

– Tommy egy időzített bomba. – Loren felhajtotta a bourbonjét, és letette az előtte lévő poháralátétre a poharát. – Apám ki akarja őt iktatni, csak még nem találta meg a módot, ami nem jár túl nagy felfordulással.

– Okos ember – jegyezte meg Dean.

– Azt hiszem, inkább azt a szót kerested, hogy ravasz – tettem hozzá.

Lorenzo elmosolyodott, mintha ez lett volna a legnagyobb dicséret, amit kaphatott. Angelo Costello és az apám, Giuseppe De Luca úgy fölözték le mindenki hasznát, hogy a kisujjukat sem mozdították meg, mégsem fordult ellenük senki, mert azok voltak, akik. Az a két ember képes volt akár egy csettintéssel is tönkretenni valaki életét. Amennyire én tudtam, Angelo nem tette meg ezt olyan gyakran, mint az apám. Giuseppe De Luca szeretett furcsa játékokat játszani, Angelo azonban úgy intézte a dolgokat, hogy ne lehessen visszavezetni rá semmit. Amitől persze cseppet sem volt kevésbé könyörtelen.

Gio telefonja rezegni kezdett az asztalon. Rápillantott, és már majdnem lefordította, az utolsó pillanatban azonban úgy döntött, hogy felveszi. A füléhez tette. Nem tudtam, hogy Petra vagy Nadia van-e a vonal másik végén, de bizonyára az egyikük lehetett, mert Gio nagyon komoly képet vágott.

– Adj egy percet, P.! – mondta a telefonba, és közben egyenesen rám nézett. Én vártam, görcsbe rándult a gyomrom, bár fogalmam sem volt róla, mi olyat mondhatott neki a jobbkeze, aminek köze van hozzám. – Tommy nincs az országban.

Lehet, hogy Gabe is vele van?

– Még mindig van, aki megfigyeli?

– Igen. – Gio befejezte a hívást Petrával, és letette a telefont. – Petra azt mondja, azt beszélik, el akarja adni a klubot. – Körülnézett. – Nem ez az a hely, amit úgy alakított át, hogy az Ördögtanyára hasonlítson?

– Ó, a francba! – fintorodtam el, mert ekkor jöttem rá, hogy Tommy klubja valóban Gio híres éjszakai bárjához, az Ördögtanyához hasonlít. – Úgy értem, olyan, mint az Ördögtanya egy olcsóbb, gagyibb változata, de azért látszik, hogy mit próbált volna megvalósítani.

– Miért akarja eladni, ha épp most újította fel? – Gio a homlokát ráncolta, és megint a kezébe vette a telefont.

– Talán azért újította fel, hogy eladhassa – találgattam.

– Dom, az emberem átküldi neked a testvéred telefonján lévő, utolsó néhány üzenetet, amit a kikapcsolás előtt küldtek – szólalt meg Rocco a szavamba vágva.

– Köszönöm. – Megint Gióra néztem, és eszembe jutott valami. – Ha valaki szeretné megvenni a klubot, mit kell tennie?

– Beszélni Tommyval, megkérni az embereit, hogy küldjék el neki az előző év eredménykimutatását.

– Vagyis gyakorlatilag Gabriellel kell beszélniük – állapítottam meg.

– Igen. Ha ő csinálta ezt, akkor vele könnyebb lenne megbeszélni.

Bármibe lefogadtam volna, hogy a testvérem intézte ezt. Tommy idióta lenne, ha nem Gabe-bel csináltatna bármit, aminek a számokhoz van köze. Ismét ránéztem a telefonomra. Még nem töltődött le a kamera felvétele, de egy üzenet már átjött. Először csak egy telefonszám volt, aztán megjelent a név is a szám helyén.

Rosie: Beszélnem kell veled. Gyere el hozzám ma este! Vigyázz, hogy ne kövessenek!

Ezután elküldte a címét, amiből rögtön arra következtettem, hogy a bátyám még soha nem járt nála. Igen, egész biztos volt, hogy nem dugnak. Valami nem stimmelt, de feltett szándékom volt kideríteni, hogy mi az.

3

ROSIE

– Bárcsak hallgatnál rám, és beszélnél Johnnal! – mondta nekem Yari előttem állva. – Tudod, ő sokkal jobban bánna veled, mint Tommy és Anthony.

Amikor ideköltöztünk, nem voltam hajlandó megnyílni senkinek, Yaritza azonban kitartó volt, és nem tágított mellőlem, ezért nem volt más választásom, mint a barátnőjének lennem. Próbált lebeszélni arról, hogy a Kísértésben dolgozzam, még azután is, hogy elmondtam neki, Tommy eltekint a kamatoktól, és megengedi, hogy a klubban való munkámmal csak annyit fizessek vissza, amennyivel az apám valóban tartozik neki. Amióta csak itt voltam, Yaritza próbált meggyőzni, hogy menjek el eszkortlánynak ahhoz a céghez, ahol ő is dolgozik. Megígérte, hogy sokkal több pénzt keresek ott, és így sokkal gyorsabban vissza tudom fizetni az adósságot. Nagyszerűen hangzott, apa szerint azonban Tommy kamata rosszabb volt, mint amit a nyolcvanas években a Bank of America kért.

– Tudod, milyen kaotikus az időbeosztásom. – Eltöröltem a kezemben lévő poharat, aztán fogtam egy másikat. – És ez még csak rosszabb lesz, ha elkezdődnek A diótörő próbái.

– Éppen ezért lenne jó, ha felkeresnéd Johnt. Ő felvenne a céghez, és akkor dolgozhatnál, amikor az időbeosztásod megengedi. Sőt, kiválaszthatod azt is, hogy kivel akarsz elmenni és kivel nem. Egy nagyon hosszú kérdőívet kell kitöltened az elején. Hidd el nekem, sokkal jobb ott, mint itt, ahol el kell viselned Anthony mocskos kezét. – Megborzongott. – A diótörő már teljesen biztos?

– Igen. – Próbáltam visszafogni a mosolyomat, de nem bírtam. Én kaptam meg a Cukortündér szerepét, és minden egyes próbán nagyszerűen táncoltam.

– Írd meg a dátumokat, hogy elmehessek megnézni! Talán rábeszélem valamelyik ügyfelemet, hogy vigyen el rá. – Kacsintott egyet, mire felnevettem. Aztán hamar elkomolyodott. – Menj el Johnhoz!

– Nem Giovanni Masseriáé az a klub? – kérdeztem, és jelentőségteljesen néztem rá. – Tudod, hogy megdugta a fél balett-társulatot?

– Lehet, hogy néhány éve így volt, de már nem olyan – felelte. – Már boldog házasságban él. Különben is, soha nem keveri az üzletet a szórakozással. – Rám nézett, és hangosan ugyan nem tette hozzá, hogy „nem úgy, mint Anthony Costello”, ám a szemében egyértelműen ott volt.

– Jól van. – Vettem egy mély lélegzetet. – Elmegyek Johnhoz, de nem ígérem, hogy attól még itt felmondok. Annyira közel vagyok már ahhoz, hogy kifizessem az adósságot, Yari.

– Tudom, és ha meg akarod tartani a pultosmunkádat, hogy még hamarabb megszerezd a pénzt, akkor legalább az ő klubjukban dolgozz csaposként! – kérte. – John mindig keres új embereket, és még egyszer mondom, ő nem fog megpróbálni megdugni csak azért, mert egy alkalmazott vagy.

Letettem az utolsó poharat is. Ha gyorsan szerzek egy másik állást, akkor folyamatosan tudom fizetni a tartozást és a lakbért. Az apámban azonban már nem voltam ilyen biztos. Anthony régebben megfenyegetett, hogy megöli őt, ha megpróbálok kilépni, de nem tudtam, mennyire gondolja komolyan. Csak azt tudtam, hogy gyűlölöm, amilyen ember lettem, amióta ez az egész elkezdődött. Gyűlöltem, hogy állandó bizonytalanságban és idegességben kell élnem.

– Mikor tudsz találkozni vele? – kérdezte, és írni kezdett a telefonján. – Ma este?

– A próba után oda tudok menni.

– Rosie! – Felpillantott. – Aludni sem fogsz?

– Holnap nem dolgozom, majd alszom akkor.

– Őrült vagy. – Megrázta a fejét, aztán tovább írt valamit a telefonján, minden bizonnyal Johnnak küldött üzenetet. – Ma este hétre oda tudsz érni?

– A hét óra jó lesz.

Felragyogott az arca.

– Ígérem, nem fogod megbánni, hogy eltűnsz innen.

Visszamosolyogtam rá, és azt kívántam, bárcsak feleennyire izgatott lennék. Szerinte minden problémám megoldódik azzal, ha kilépek innen, én azonban tudtam, hogy ez nem ilyen egyszerű.

Megittam a maradék vizemet, mire odaértem az Ördögtanyához, ahol Johnnal kellett találkoznom. Kinyitottam az ajtót, és egy férfit találtam ott. Minden bizonnyal a biztonsági őr volt. Felnézett a telefonjából, amikor meglátott.

– Helló! – mosolyogtam rá. – John Spellmannel van találkozóm.

– Te vagy Roselyn Vega?

– Igen.

Bólintott, aztán tetőtől talpig végignézett. Már észre sem vettem, hogy a vállamat megszokásból hátrahúztam, de ha nem így lett volna, biztosan ugyanezt tettem volna, csak hogy megmutassam neki, bár feleakkora vagyok, mint ő, de nem félek tőle. Mosolyra húzódott a szája, láthatóan vette az üzenetet.

– Erre! – Ellökte magát a faltól, zsebre tette a telefonját, és bevezetett a klubba.

Nem tudtam, hogy nézhet ki éjszaka, amikor nyitva van, de el tudtam képzelni. Hasonló színpadok álltak itt is, mint a Kísértésben, ami nem lepett meg, mivel én is ott voltam, amikor Tommy és Anthony megvitatta, hogy színpadokat építenek, mert valaki küldött nekik egy képet erről a helyről. Nyilvánvalóan megpróbáltak lemásolni mindent, ami itt van, mégis más érzés fogott el itt. Úgy éreztem, ez luxusminőség. A Kísértés pedig… nos, az olyan volt, mint ami megpróbált luxusnak tűnni, de nem sikerült neki. Felértünk az emeletre, a biztonsági őr kinyitott egy szárnyas ajtót, majd bevezetett rajta. Odabent egy váróhelyiséget pillantottam meg. Úgy nézett ki, mint egy ügyvédi iroda előtere, nem pedig úgy, mint egy éjszakai klubé.

– Itt leülhetsz. John mindjárt jön. – Az egyik székre mutatott, és kisétált.

Helyet foglaltam. Két ajtót láttam, az egyiket balra, a másikat jobbra, és nem tudtam, melyiken fog kijönni John, ezért mind a kettőt éberen figyeltem. Nemsokára kinyílt a bal oldali, és már éppen fel akartam állni, amikor magát Giovanni Masseriát pillantottam meg kisétálni rajta. Kihúztam magam a széken. Még sosem láttam őt személyesen, legalábbis ilyen közelről. Amikor a húga, Catalina táncolt a társulatban, eljött megnézni őt, én azonban akkoriban az egyik legfiatalabb táncos voltam, ezért engem nem hívtak meg a szponzorok számára rendezett, privát partikra. Giovanni legalább olyan jóképű volt, mint ahogy mondták. Mögötte egy nő sétált ki a helyiségből, az arcán széles mosoly ült. Olyan volt, mintha felderült volna az egész hely, ahová belépett, én pedig azonnal megnyugodtam. Giovanni hátrafordult, és ránézett, majd megfogta a kezét, és kivezette az irodából. Azt hiszem, még sosem nézett rám senki úgy, ahogy ő erre a nőre. Most viszont, hogy a saját szememmel is láttam, reményt adott, hogy egyszer talán én is találok majd valakit, aki így érez irántam. Már félúton jártak felém, amikor észrevették, hogy valaki más is van itt rajtuk kívül.

– Johnhoz jöttél? – kérdezte Giovanni, és rám nézett.

– Igen.

– Régóta vársz? – kérdezte a nő. – Nem próbáltál kopogni?

– A férfi, aki felkísért, azt mondta, üljek le itt, és várjak.

A nő a szemét forgatta, elengedte Giovanni kezét, majd odasétált a szemben lévő ajtóhoz, és hangosan bekopogott rajta.

– John, valaki jött hozzád.

– A feleségem problémamegoldó – közölte Giovanni büszke mosollyal, és a nőre nézett. Ő visszamosolygott rá, majd megfordult. – Nyugodtan be is nyithattál volna rögtön, kicsim.

– Nem, kösz – felelte. – Sosem tudom, mit találok az ilyen ajtók mögött. Inkább kopogok, és nem kockáztatok.

– Az én ajtómnál sosem kell aggódnod. – Rákacsintott, mire a nő enyhén elpirult.

Amikor kinyílt mögötte az ajtó, egy magas, fekete bőrű férfi jelent meg. Feltételeztem, hogy ő John. Tengerészkék öltönyt viselt, amelyet vagy varratott, vagy tökéletesen magára alakíttatott. Kíváncsi voltam, vajon alapkövetelmény-e az őrülten dögös külső, ha valaki Giovanni Masseriának dolgozik vagy feleségül megy hozzá, mivel ezek itt mind nagyon vonzó emberek. John ránk nézett, aztán nyitva megtartotta az ajtót, és Giovanni feleségéhez fordult.

– Ha azért jöttél, hogy ellopd a piros tollaimat, a válaszom: nem, Isabel – mondta neki.

– Ne aggódj! Gio vett nekem három dobozzal – nevetett Gio felesége. – Ez a lány hozzád jött. – Rám mutatott, mosolygott, aztán búcsút intett, és elindult az ajtó felé. A férje közvetlenül utána követte.

– Ne felejtsd el, hogy jövő héten nem leszünk itthon, és addig nem tudsz elérni. – Giovanni megfogta Isabel kezét, a szájához emelte, és megcsókolta a kézfejét. – Nászútra viszem a feleségemet.

– Nem vitted már nászútra kilenc hónappal ezelőtt? – kérdezte John. – Mert akkor ezt nyaralásnak hívják.

– Úgy hívom, ahogy akarom. – Giovanni elvigyorodott, amikor meglátta John arckifejezését. – Hozok majd neked rumot.

Megvártam, amíg elmennek, csak azután álltam fel.

– Szóval te vagy a híres Roselyn – kezdte John, aztán megtartotta az ajtót, és oldalra lépett. – Gyere be!

– Nem tudom, hogy ez jó-e vagy rossz – mosolyogtam bizonytalanul, majd odamentem, és beléptem az irodájába.

Eddig minden férfi, akivel csak üzleti ügyben beszéltem, tárgyként kezelt engem. Azt gondoltam, ez valami balettos sajátosság, ahol a férfiakkal és a nőkkel egyaránt úgy bánnak, mintha bábuk lennének, és a cégek játszadoznak velük. Amikor valamit a cégek nevében csináltunk, megmondták nekünk, hova menjünk, mit tegyünk, mit viseljünk, és hogy viselkedjünk. Tommyval többnyire ugyanígy történt. Anthonyval még rosszabb volt. John egyelőre még nem úgy nézett rám, mint egy darab húsra, és amikor beléptem az irodájába, nem csukta be utánam az ajtót. Nyitva hagyta, megkért, hogy üljek le, és ő is a székéhez sétált. Miután helyet foglalt, összekulcsolta a kezét az íróasztalán. Mindaz, amit ez alatt a rövid idő alatt tett, tízszer jobb volt, mint bármelyik férfi előtte. Nyilvánvalóan nagyon alacsonyan állt nálam a léc.

– Yari mindig elismerően beszélt rólad, szóval ez jó dolog. – Rám mosolygott az íróasztal túlsó feléről. – Nagyon jókat mondott, és már ezer éve nyaggat, hogy találkozzam veled.

– Azt mondja, jelenleg a Kísértésben dolgozol.

– Így van.

– Hallottam, hogy elég jól fizetnek. Miért akarsz eljönni onnan?

– Úgy érzem, változásra van szükségem.

– Szóval átmész az egyik éjszakai klubból a másikba? – vonta fel a szemöldökét.

– Én… – Nagy levegőt vettem, és úgy döntöttem, hogy az igazat mondom. – Utálom a főnökeimet.

– Nem mondhatnám, hogy meglep. – Ránézett a monitorra. – Emellett a városi balett-társulat táncosa vagy.

– Igen.

– Bizonyára nagyon időigényes munka – tette hozzá.

– Részben, ezért is vagyok itt. Yari szerint rugalmas munkaidőt biztosítotok, mivel a tánc elég sok időmet igénybe veszi. – Ismét elhallgattam, nem tudtam, mennyit mondjak el, viszont úgy tűnt, Yari nagyon megbízik ebben a férfiban, ezért úgy gondoltam, én is bízni fogok. – Egy időre fel kellett függesztenem a balettkarrieremet, de remélem, hogy hamarosan visszatérhetek hozzá.

– Igen, Yari említette. És azt is mondta, hogy beszélt veled az eszkortmunkáról is, és neked tetszett az ötlet. Az időbeosztásodat tekintve valószínűleg az lenne a legjobb megoldás.

– Nem tudom, alkalmas vagyok-e az ilyen csevegésre meg bármi másra, ami ezzel jár.

– Ez csekély ár érte. – John megvonta a vállát. – Annyit kereshetnél vele, mint kétnapi munkával a bárpultban.

– Ez… nem is tudom… olyan intim dolognak hangzik.

– Nem az. – Felnevetett. – Ez nem csupa szex, drogok és rock and roll. A legtöbb ügyfelünk csupán társaságot szeretne, valakit, akivel együtt vacsorázhat, elmehet megnézni egy filmet, és igen, néha randipartnernek is kell egy puccos eseményre. Mások pedig valamivel többet is akarnak, de ezt megint csak te döntöd el. Ilyen értelemben a saját főnököd leszel.

– A saját főnököm – leheltem. – Ez ideálisan hangzik.

– Mert az is.

– Jól van, ebben benne vagyok. – Elmosolyodtam. – Mit kell tennem?

– Nagyszerű. Nyolc hónapja az Oui már nem Masseria tulajdonában lévő cég, szóval csak elküldeni tudlak oda, de nagyszerű ajánlást írok neked.

– Ó! Azt hittem, veled kell beszélnem a munkáról.

– Régen így volt. Yarit én vettem fel, most pedig mindenkit hozzám küld. Ha érdekel a munka, akár már most át tudlak irányítani.

Hátradőltem egy pillanatra. Nem számítottam rá, hogy ilyen gyorsan történik minden, de mivel már üzleti megbeszéléshez öltöztem, úgy gondoltam, akár túl is eshetek rajta.

– Rendben van. Most ráérek.

– Jó. – Kopogott a kézfejével az íróasztalon. – Telefonálok, aztán rögtön át is mehetsz az Ouiba. Nincs messze innen.

Ismét köszönetet mondtam. Nagyon ideges voltam emiatt, és annak ellenére, hogy John csupa olyasmit mondott, ami megnyugtatott, még mindig úgy éreztem, túl nagy fába vágtam a fejszémet. Viszont jelenleg nem sok egyéb lehetőségem volt.