Apának.

Egy egész könyv kellett hozzá, hogy elbúcsúzzak.

40 . 25 . 3

144 . 24 . 4

228 . 21 . 2

3 . 16 . 5

86 . 21 . 11

112 . 29. 3

56 . 16 . 7

EGY

Az a szemét már megint itt akar hagyni.

A fák közül figyeltem, ahogy Koy és a többiek a homokot rúgva haladtak a tenger irányába. Vízre csúsztatták a csónakot, és én egyre gyorsabban, mezítláb rohantam a girbegurba gyökereken és az út porában rejtőző köveken át. Épp időben ugrottam ki a bozótból ahhoz, hogy láthassam a Koy arcán elterülő vigyort, ahogy a kis hajó vitorlát bontott.

– Koy! – üvöltöttem, de még ha hallott is a hullámok robaja mellett, semmi jelét nem adta.

Egészen addig futottam a meredek parton, amíg el nem értem a habot, ami egy hullám visszahúzódása után maradt. Az egyik lábamat megvetettem a nedves homokban, és a morajló hullámok fölött a tat felé ugrottam. Az egyik kezemmel sikerült a mozgó hajótestnek csapódva megkapaszkodnom. Senki sem segített, miközben káromkodva felhúztam magam.

– Szép ugrás, Fable – szólt a kormánykereket markoló Koy, miközben a horizontot pásztázó tekintettel navigálta a hajót a déli zátony felé. – Nem tudtam, hogy te is jössz.

Felkötöttem a hajam a fejem tetejére, és a férfira bámultam. A héten már harmadjára próbált itt hagyni, amikor a kotrók merülésre indultak. Ha Speck nem lett volna állandóan részeg, akkor Koy helyett inkább neki fizettem volna, hogy vigyen el a zátonyhoz. De olyan hajóra volt szükségem, amire számíthatok.

A szél belekapott a fejünk fölött a vitorlába, és magával rántotta a hajót. Találtam egy ülőhelyet két, talpig bőrbe öltözött kotró között.

– Rezet – nyújtotta felém a kezét Koy.

A férfi feje fölött megláttam a gátszigeteket, amelyek mentén kereskedőhajó-árbócok hintáztak a kérlelhetetlen szélben. A Marigold még nem volt ott, de napfelkeltéig biztosan megérkezik. Elővettem egy érmét az erszényemből, és a fogamat csikorgatva Koy tenyerébe hajítottam. Mostanra már annyi rézpénzt szedett ki belőlem, hogy gyakorlatilag én fizettem a hajója felét.

Sebesen szeltük a tengert, amely türkizből lassan mélykékre váltott alattunk, ahogy egyre távolodtunk a parttól. A hajó kanyarodott, én pedig hátradőltem, hogy a kezemmel érinthessem a vízfelszínt. A nap az ég közepén járt, vagyis még jó pár óránk volt dagályig. Bőven elegendő idő tűzkövet gyűjteni, amit aztán eladhatok.

Szorosabbra húztam az övet a derekam körül, és ellenőriztem a szerszámaimat.

Kalapács, véső, csákány, kotrókanál, látcső.

A legtöbb kotró már hónapokkal ezelőtt továbbállt a keleti zátonytól, nekem viszont azt súgták az ösztöneim, hogy ezeken a vizeken találhatok még tűzkövet. Igazam lett. Heteken keresztül egyedül kutattam a habokat, mígnem ráleltem egy eldugott rejtekhelyre a zátony alatt. Az összegyűjtött kövekből aztán megtömhettem az erszényemet.

Amikor felálltam, a süvítő szél égővörös hajamba kapott, és az arcomba fújta. Az árbócba kapaszkodva kihajoltam a hajó oldalán, és az alattunk száguldó vizet bámultam.

Még semmi.

– Mikor osztod meg velünk, mit találtál odalent, Fable? – szorította még erősebben a kormánykereket Koy, és a tekintete találkozott az enyémmel. A szeme olyan fekete volt, mint a sziget legsötétebb éjszakái, amikor a viharfelhők eltakarják a holdat és a csillagokat.

A többiek némán figyeltek, várták a válaszomat. Már a kikötőben is láttam, hogy néznek engem, és hallottam, miről suttogtak a tengerparton. A heteken keresztül tartó huzavona után a kotrók türelmetlenkedni kezdtek, és abból sosem származott semmi jó. Arra viszont nem számítottam, hogy Koy lesz az, aki először felteszi a kérdést.

– Fülcsigát – vontam vállat.

Koy elnevette magát, és a fejét rázta.

– Fülcsigát – ismételte. A férfi fiatalabb volt, mint a legtöbb kotró Jeval szigetén, barna bőre még nem ráncosodott össze, nem viselte a hosszú, napon töltött órák nyomait. A helyét azonban már most tízszeresen megszolgálta a kotrók között, ugyanis elég pénzt lopott ahhoz, hogy megvegye a hajót, és pénzért kezdjen utasokat szállítani.

– Úgy van – mondtam.

Összenéztünk, és Koy szeméből eltűnt a vidámság. Összeszorítottam a fogamat, és próbáltam leküzdeni az ajkam remegését. Már négy éve, hogy kihajítottak a tűzforró tengerpartra, és otthagytak. Azóta egyedül kell gondoskodnom magamról. Ha éheztem, hajókat pucoltam rothadt halért cserébe, és sokszor elvertek, amikor egy másik kotró területén merültem. Épp elég erőszakkal találkoztam Jeval szigetén, de egészen mostanáig sikerült elkerülnöm Koyt. Az ő figyelme komoly veszélyt jelentett.

Felálltam a tatra, és felöltöttem ugyanazt az elvetemült vigyort, amelyet már a parton is a férfi hátának szegeztem. Valódi rohadék volt, viszont én sem voltam különb. Ha kimutatom, mennyire félek tőle, azzal csak megkönnyítem a dolgát. Meg kellett találnom a módját, hogy életben maradjak a szigeten. Előbb hagynám, hogy levágják az egyik karomat, mintsem, hogy a hajón tartsanak. Főleg most, hogy már ilyen közel értünk.

Elengedtem az árbócot. Elrúgtam magam a csónaktól, és a vízbe csapódtam. A testem a hullámok közé fúródott, apró kristálybuborékok serege morajlott körülöttem. Egy lendületes mozdulattal a hűvös mélység felől a vízfelszín felé iramodtam, hogy megmelegedjek. A keleti zátony sarkába futó áramlatok miatt a szigetnek ezen az oldalán jóval hidegebb volt a tenger. Ebből is tudtam, hogy innen még nem kotorták ki az összes tűzkövet.

Koy hajója eltávolodott tőlem, a domború vitorla a felhőtlen égboltot szelte. Mikor eltűnt a sziget mögött, én az ellenkező irányba haladtam, a part felé. Arccal lefelé úsztam, hogy felmérhessem az alattam elterülő zátony mélységét. A rózsaszín, narancssárga és zöld színben pompázó korall éppen úgy verte vissza a fényt, mint régen az apám asztalán heverő nyitott atlasz oldalai. Felfigyeltem egy élénksárga, törött szarukorallra.

Feljöttem a vízből, és még egyszer ellenőriztem az övemet. Lassan teleszívtam a tüdőmet levegővel, majd kiengedtem, pont olyan tempóban, ahogy még anyám tanította. Már jól ismertem az érzést, ahogy a mellkasom kitágul, majd kiürül és ismét összeszűkül. Aztán felgyorsítottam a tempót, és a gyors ki- és belégzéseket követően egy nagy levegővel végül alámerültem.

A fülem pattogott, ahogy a karommal a vizet szelve a tengerfenéken tündöklő színek felé tartottam. A testem a víz nyomásának ölelésébe záródott, és én egyre csak lefelé tartottam, hiába éreztem a felszín vonzását. Egy vörös csíkos doktorhalraj nyüzsgött körülöttem, amikor végre leértem. Az engem körülvevő végtelen kékségben lágyan landoltam egy zöld korallon, amely kusza ujjakkal tört a felszín felé. A fölötte meredező sziklapárkányba markoltam, és a hasadékba léptem.

Akkor találtam először tűzkövet, amikor rákokat kerestem a zátonyon, hogy kifizethessem az öregembert, aki megjavította a látcsövemet. A drágakő halk búgása váratlanul ért a csendben, és három napnyi sikertelen próbálkozás után tudtam csak megszerezni. Amikor egy sziklába rúgva a felszín felé iramodtam, letörtem belőle egy darabot, és alatta feltűnt a sok kis fehérség a bazalt görbe repedésében. Ez csak egyetlen dolgot jelenthetett – tűzkövet.

A zsákmány több érmét hozott a Marigold kereskedőitől az utóbbi három hónapban, mint amit az elmúlt két évben összesen szereztem. Még néhány hét, és soha többé nem kell alámerülnöm ezekben a vizekben.

Ahogy megvetettem a lábamat, a karommal a sziklába kapaszkodtam, és végigtapogattam a kanyarulatát. A drágakő lágyan vibrált az ujjaim alatt, olyan volt, akár a fémnek csapódó fém rezonanciája. Az anyám tanított meg arra is, hogyan halljam meg a drágaköveket. A Pacsirta mélyén egyesével a kezembe ejtette őket, és a fülembe suttogott, miközben a legénység körülöttünk a függőágyakban aludt.

Hallod? Érzed?

Elővettem a szerszámokat az övemből. A vésőt a legmélyebb repedésbe illesztettem, majd ráütöttem a kalapáccsal, és lassan megrepesztettem a kő felszínét, ami az alakjából ítélve méretes tűzkődarabot rejthetett. Talán négy rézpénzt is megért.

Egyre több hal gyűlt körém táplálékot keresni, a napfény megcsillant ezüst pikkelyeiken. Felnéztem, és hunyorogtam a ragyogó fényben. Homályosan láttam, hogy messzebb a távolban egy emberi test lebeg a vízfelszín közelében. Egy kotró maradványai, aki valakinek keresztbe tett, vagy nem fizette vissza az adósságát. A lábát hatalmas, rákokkal borított kőhöz láncolták, és a tengeri élőlények szabadon lakmározhattak a húsából. Nem először láttam hasonló ítéletet végrehajtva. Vigyáznom kellett, nehogy én is hasonló sorsra jussak.

Az utolsó leheletem égette a mellkasomat, a karom és a lábam lehűlt. Még egyszer ráütöttem a vésőre. Felrepedt a kemény, fehér borítás, és elmosolyodtam, ahogy egy csorba darab levált a szikláról. Megérintettem az áttetsző, vörös tűzkövet, amely bevérzett szemként meredt rám a szikla mélyéről.

Mikor már kezdett elhomályosulni a látásom, elrúgtam magam a kőtől, és a felszín felé úsztam. A tüdőm szinte ordított a levegőért. A halraj szilánkjaira hulló szivárványként rebbent szét körülöttem, és végre levegőért kapkodva kidugtam a fejem. Vékony fátyolfelhők húzódtak az égbolton, és a horizonton sötétlő kékség megragadta a tekintetemet. Aznap reggel vihar szagát éreztem a szélben. Ha emiatt a Marigold nem tudja elérni a szigetet, amíg még fent van a nap, akkor a biztonságosnál tovább kellene magamnál tartanom a tűzkövet. Rengeteg búvóhelyem volt, viszont ahogy teltek a napok, egyre többen figyeltek.

A hátamon lebegtem, és hagytam, hogy a nap a bőröm lehető legnagyobb felületét melengesse. Máris elkezdett lemenni, a Jeval mögötti korallzátony felé húzódott, és még legalább hat vagy hét merülésre lesz szükség, hogy megszerezzem azt a tűzkövet. És oda kell érnem a zátony másik felébe, mire Koy visszajön értem.

Ha visszajön értem.

Még három vagy négy hét kellett, hogy elég pénzem legyen átszelni a tengert, hogy megtaláljam Szentet, és betartassam vele az ígéretét. Csak tizennégy voltam, amikor otthagyott a tolvajok hírhedt szigetén, és én azóta minden egyes nap pénzt kuporgattam, hogy megtalálhassam őt. Négy év után szerintem már fel sem ismerne, ha végre bekopognék az ajtaján. Lehet, hogy arra sem emlékezne, mit mondott, amikor a bálnacsontozó késével a karomba vágott.

Az apám viszont nem volt feledékeny típus.

Ahogy én sem.

KETTŐ

Öt szabály volt. Csak ez az öt.

Már akkor kívülről fújtam őket apámnak, amikor elég nagy lettem, hogy felmásszak az árbócra anyámmal. A Pacsirta halovány gyertyafényében apám az egyik kezét a tollán, a másikat a poharán tartva engem figyelt.

1. Mindig tartsd a késed elérhető helyen.

2. Sose tartozz senkinek semmivel.

3. Semmi sincs ingyen.

4. Kovácsolj hazugságokat az igazságból.

5. Soha, semmilyen körülmények között ne fedd fel, hogy ki vagy mi számít neked.

Azóta Szent szabályai szerint élek, hogy kitett engem Jevalon, és emiatt maradtam életben. Legalább ennyit hagyott nekem, amikor vissza se nézve elhajózott.

Mennydörgés készülődött, ahogy a part felé közeledtünk, az ég elsötétült, és a levegő a vihar ígéretét hordozta. A horizonton formálódó hullámokat tanulmányoztam. A Marigold már biztosan úton volt, de ha rosszra fordul az idő, nem éri el a szigetet reggelre. És ha nincs ott, nem kereskedhetek.

Koy fekete szeme az ölemben fekvő, kagylókkal teli hálóra siklott. A zátonyról lefejtett tűzkővel teli szütyőt az egyik kagylóba rejtettem. Már nem az a butuska lány voltam, aki régen. Gyorsan megtanultam, hogy ha a többi kotróhoz hasonlóan én is az övemre kötöm a szütyőt, akkor a többiek levágják róla. És ez ellen semmit sem tehettem. Nem volt meg a fizikai erőm, hogy felvegyem velük a harcot, úgyhogy a drágaköveimet kibelezett halakba és kagylókba rejtettem, amióta utoljára megloptak.

Végigsimítottam a sebhelyet a csuklómnál, amely úgy ágazott szerte az alkarom belső oldalán, akár egy fa gyökere. Hosszú ideig csak ez tartott életben Jeval szigetén. A jevaliak igen babonásak voltak, úgyhogy senki nem akart bántani ezzel a nyommal a karomon. Néhány nappal azután, hogy Szent elhagyott, egy Fret nevű öregember azt kezdte terjeszteni, hogy megátkoztak a tenger démonai.

A hajó lassított, úgyhogy felálltam, és átvetettem a vállam fölött a hálót. Éreztem, hogy Koy figyel, szinte hallottam a karcos suttogását a hátam mögött, ahogy átszeltem a sekély vizet a part felé. Jevalon mindenki magáért felelt, kivéve, ha bármit nyerhettek cselszövés által. Koy pedig pontosan ezzel foglalkozott – cselszövéssel.

A vízben sétáltam a partvonal mellett, és a sziklát figyeltem, hogy az árnyékokból láthassam, ha valaki követne. A tenger az alkonyi fényben lilára váltott, az utolsó fényszikrák fulladoztak a habokban, ahogy lement a nap.

Kérges ujjaimmal kitapintottam a fekete szikla jól ismert repedését, belekapaszkodtam, felhúztam magam, így a tengervíz az arcom másik oldalát permetezte. A kötél, amelyet a párkányhoz rögzítettem, eltűnt a vízben.

A kagylóhéjat az ingembe rejtettem, majd felálltam, és teleszívtam a tüdőmet levegővel. Amint a következő hullám a sziklába csapódott, a tengerbe ugrottam. Percről percre sötétedett, de sikerült a kötélbe kapaszkodnom, és követtem azt a hínárerdő mélyére, ahol a tengeri aljnövényzet vastag, hullámzó ágai meredeztek. A mélyből a levelek aranyszín tetőknek tűntek, és zöldre színezték a vizet.

A hínárban cikázó halakra éhes zátonycápák lestek, miközben leúsztam. Az öböl volt az egyetlen hely, ahol halászhattam, mert ott a zord áramlatok miatt a többi kotró nem használhatta a nádcsapdáit. Viszont a fonott kosárból előállított csapda, amelyet apám kormányosa tanított meg elkészíteni, kiállta a kegyetlen hullámokat. Megragadtam a vastag kötelet, és meghúztam, de az nem adta magát, mert az áramlat lökése miatt beékelődött a sziklák közé.

A sziklának támaszkodva a lábammal rugdostam a kosarat, hogy kiemeljem a vastag iszapból, ami félig betemette. Amikor nem mozdult, lehajoltam és megragadtam a kosár fonott fülét. A csapda egy pattanással eltört, én pedig a mögöttem lévő kemény sziklafalnak csapódtam.

A csapda nyílásából kiúszott egy sügér, még mielőtt becsukhattam volna. Elkáromkodtam magam. A hangom elveszett a vízben, miközben néztem, ahogy távolodik a hal. Mielőtt még a másik is elszökött volna, átkaroltam és a mellkasomhoz szorítottam a törött kosarat.

A kötéllel a felszín irányába húztam magam, és belekapaszkodtam a kiálló szikladarabba. A vésőmmel lefejtettem a hínárral rejtett kődarabot, amely mögé lyukat ástam. Ott rejtettem el az összes tűzkövet, amit az elmúlt két hétben gyűjtöttem. Üvegszilánkokként csillogtak a sötétben. Kevés olyan rejtekhelyem maradt a szigeten, amit még nem találtak meg. Már évek óta itt merültem a halcsapdáimmal, és ha valaki látott itt, akkor azt is látta, hogy mindig zsákmánnyal térek vissza. De ha gyanította is volna bárki, hogy a drágaköveimet is itt tartom, akkor sem lett volna képes megtalálni őket.

Miután megtöltöttem az erszényemet tűzkővel, visszatettem a követ. Égtek a lábizmaim a kimerültségtől, elfáradtam az órák óta tartó merülésben. Az utolsó erőmmel a felszín felé iramodtam. Kidugtam a fejem a hullámverésben, és belélegeztem az éjszakai levegőt. A sziklába kapaszkodtam, még mielőtt az áramlat visszarántott volna a mélybe.

Az egyik kezemmel felhúztam magam, és a levegőt kapkodva hátradőltem a homokban. A fejem fölött már csillagok ragyogtak, a vihar viszont tagadhatatlanul Jeval felé tartott. Már a levegő illatából tudtam, hogy hosszú éjszaka vár rám. A szél veszélyeztette a sziklán összetákolt kunyhómat, és különben sem alhattam, ha tűzkő vagy pénz volt nálam. Máskor is felforgatták már a táborhelyemet, amíg aludtam, ezért nem vállalhattam a kockázatot.

A ficánkoló halat az ingembe rejtettem, a törött csapdát pedig a vállam fölött átvetve a hátamra dobtam. A fákra sötétség borult, a holdfény mutatta az utamat. Követtem a szirt felé kanyarodó ösvényt, ami idővel egyre meredekebbé vált. A járat hirtelen egy sima felületű sziklába torkollott. A kezemet és lábamat az általam kivésett vájatokba illesztettem, és mászni kezdtem. Amikor felértem a tetejére, felhúztam magam, és visszanéztem az ösvényre.

Az út üres volt, a fák lágyan ringtak a szélben, a holdfény megvilágította a hűvös homokot. Az utam hátralévő részét futva tettem meg, mígnem a sík terep magasan a lenti part fölé csúcsosodott. A meredély a szigetecskék felé nézett, amelyeket ugyan nem láthattam a sötétben, viszont ki tudtam venni néhány olajlámpát, ami az éjszakára kikötött hajók árbócán hintázott. Pontosan itt üldögéltem minden reggel, és vártam, hogy visszatérjen apám hajója, habár megmondta, hogy nem fog visszajönni.

Két évembe telt, míg elhittem.

Ledobtam a halcsapdát a tűzrakóhely mellé, és lecsatoltam magamról a súlyos szerszámos övemet. A szél egyre erősödött, miközben belekapaszkodtam a szikla fölé tornyosuló fatörzsbe, és lassan felmásztam rá. Ahogy felértem a tetejére, lenéztem a partra, amely legalább harminc méterrel volt alattam. Az éjjeli hullámok fehér habbal verdesték a homokot. A legtöbb kotró túl nehéz volt ahhoz, hogy felmásszon erre a nyurga fára a szélben anélkül, hogy letörné az ágakat és a halálba zuhanna. Én magam is majdnem leestem egyszer-kétszer.

Mikor már elég közel értem, kinyújtottam a kezem a sötétben, és a két vastag ág elágazása felé nyúltam. Kitapogattam az erszényt, amelyet aztán ledobtam a földre a hátam mögött, és lemásztam a fáról.

Tüzet gyújtottam, nyársa húztam a halat, majd kényelembe helyezkedtem, arccal az ösvény felé. Ha illetéktelen behatoló közeledne, előbb látnám meg, mint ő engem. Csak reggelig kellett kitartanom.

Az érmék csilingeltek, ahogy megráztam az erszényemet. A puha homokba szórtam őket. A holdfényben meg tudtam számolni a vagyonomat, csinos oszlopokba rendezve az érméket magam előtt.

Negyvenkét rézpénz. Azt az összeget leszámítva, amit hajózásra kell költenem, már csak tizennyolc hiányzott, hogy üzletelhessek Westtel a nagyobb utazás kapcsán. Még arra is félretettem némi pénzt, hogy ehessek, és tudjak valahol aludni, amíg lenyomozom Szentet. Hátradőltem a földön, és lelógattam a lábamat a szikláról. A holdat bámultam, és hallgattam, ahogy a sülő hal serceg a tűz fölött. Tökéletes, tejfehér félhold ragyogott fölöttem, és én beszívtam Jeval különleges, sós-ciprusos levegőjét.

A szigeten töltött első éjszakámon a tengerparton aludtam, mert nem mertem bemenni a fák közé, ahol tüzeket gyújtottak és sátrakat vertek fel. Arra ébredtem, hogy egy férfi letépte rólam a kabátot, és pénzt keresett a zsebeimben. Miután a keresés nem járt sikerrel, a hideg homokba dobott, és odébb állt. Több napba telt, amíg rájöttem, hogy akárhányszor halászni próbálok az öbölben, valaki biztosan a parton vár, és arra készül, hogy ellopja a zsákmányomat. Majdnem egy teljes hónapig csak hínárt ettem, mire felfedeztem néhány biztonságos helyet, ahol ehettem. Egy év is eltelt, mire elég pénzérmét gyűjtöttem abból, hogy mások halait pucoltam és pálmaköteleket árultam, hogy vehessek egy saját kotrófelszerelést Frettől, aki már túl öreg volt a merüléshez.

A szél viharosan kezdett fújni, a hullámok egyre dühösebben csaptak össze alattam. Egy pillanatra elgondolkodtam rajta, hiányozni fog-e ez valaha. Talán volt valami Jevalban, ami a részemmé vált. Felültem, és a sötétbe borult szigetet fürkésztem. A fekete fák lombjai úgy morajlottak a sötétben, akár a háborgó óceán habjai. Ha nem a börtönöm lenne, akár még gyönyörűnek is találhattam volna. Én viszont sosem tartoztam ide.

Pedig alakulhatott volna úgy is. Lehettem volna egy a sok közül, akik kemény munkával, drágakő-kereskedéssel építik fel a megélhetésüket. Jevali kotróként azonban nem lehetek Szent lánya. Habár, lehet, hogy már ez sem igaz.

Élénken emlékeztem a hajótest mélyéről búgó lágy suttogásra és a nyikorgó függőágyakra. Apám pipájának illatára, és a fedélzeten koppanó csizmák hangjára. Az én helyem nem a szárazföldön volt, sem a kikötőkben vagy az öböl menti városokban. Az a hely, ahová tartoztam, eltűnt.

A messzeségben a Pacsirta valahol ott a tenger fenekén pihen, ahol a holdfény a Viharcsapda fekete vizeit simogatja. És akárhová sodródtam, sosem térhettem haza. Az otthonom az a hajó volt, amely anyám alvó csontjaival együtt a mélységbe süllyedt.

HÁROM

Napfelkeltekor felálltam, és figyeltem, ahogy a Marigold közeledik a vízen át. Még hajnal előtt érkeztek, a Névtelen tengeren dühöngő vihar ellenére. Egész éjjel virrasztottam, és egészen addig bámultam a tüzet, amíg az eső el nem oltotta. Az egész testem sajogva tiltakozott az alváshiány ellen a háromnapnyi merülés után.

Westet azonban nem volt tanácsos megváratni.

Mire leértem a tengerpartra, már egy hordányi kotró várakozott a hajóra. Volt annyi eszem, hogy egy hónapra előre kifizettem Specknek a helyemet a csónakon. A férfi a homokban feküdt, a fejét a hátratett kezein nyugtatta, a kalapját az arcába húzta. Azoknak, akik rendelkeztek hajóval Jevalon, nem kellett sem merülni, sem kereskedni, mert minden kotrónak szüksége volt rájuk. Egy csónak itt olyan volt, mint egy soha-ki-nem-fogyó rézpénzes csupor, és Specknél senki nem volt érdemtelenebb ekkora szerencsére.

Mikor meglátott, felugrott, és örömében megvillantotta rothadó fogait.

– Reggelt, Fay!

Biccentettem neki, a csónakba hajítottam a táskám, majd én is bemásztam. Senki nem szorított nekem helyet, hogy leülhessek, úgyhogy a hajó orrában álltam. Az egyik kezemmel átkaroltam az árbócot, a másikkal pedig az ingemben rejtegetett tűzkővel teli szütyőt szorongattam. Koy hajója már közel járt a gátszigetekhez. A rajta utazó rengeteg ember a két oldalán a tengerbe lógatta a lábát.

– Fable – mosolygott Speck kérlelőn. Beletelt egy pillanatba, míg rájöttem, mit akar.

Amint elhúzódtam, a férfi kiengedte a vitorlát, és útnak indította a hajót. A kotrók olyasmiket kértek tőlem, amiket egymástól sosem mertek volna. Elvárták, hogy hálás legyek, amiért nem öltek a vízbe vézna gyerekkoromban, de igazság szerint sosem tettek értem semmit. Sosem kaptam ételt, amikor éheztem, és sosem kínáltak menedékkel vihar idején. Minden egyes falatért és tűzkőért megdolgoztam, néha majdnem az életembe került megszerezni őket. Mégis, ők úgy vélték, tartozom nekik, amiért még mindig lélegzem.

Ahogy a szél a vitorlába kapott, úgy hasítottuk a lágy reggeli vizet, ahogy a forró kés a faggyút. Nem tetszett, hogy a tenger ennyire nyugodt; úgy ragyogott a vízfelszín, akár a frissen égetett üveg. Az alvó tenger látványa mindig nyugtalanított, mert túl sokszor láttam már, milyen vérszomjas is tud lenni.

– Azt beszélik, új tűzkőlelőhelyet találtál, Fay – brekegte Speck. Elengedte a kormányrudat, és odaállt mellém az árbóchoz.

A szája házilag főzött rozsszesztől bűzlött. A szél felé fordítottam az arcom, és nem törődtem a férfival. Mikor megéreztem, hogy a többiek is engem néznek, még erősebben szorítottam a szütyőmet.

Speck felemelte a kezét, és a tenyerét mutatta felém.

– Nem mintha bármit is akarnék ezzel mondani.

– Hát persze – motyogtam.

A férfi közelebb hajolt, és halkabban folytatta.

– Tudod, az emberek beszélnek.

A férfi szemébe nézve tanulmányoztam őt, próbáltam kitalálni, mit jelentenek a szavai.

– Miről beszélnek?

Speck hátranézett a válla fölött, az ingébe tömött ezüstös hajfonata kibomlott.

– Arról, hogy vajon hol tárolod azt a sok rézpénzt.

A jobb oldalamon ülő kotró fészkelődött a helyén, láthatóan a fülét hegyezte.

– Én a helyedben kimaradnék az ilyen beszélgetésekből, Speck – feleltem, és lazán az árbócnak dőltem. A kotrókkal való egyezkedés során létfontosságú volt, hogy sose mutassam ki a félelmemet, még akkor se, ha épp annyira megrémültem, hogy majdnem elhánytam magam. Speck ártalmatlan volt, de csak kevés hozzá hasonló élt a szigeten, akitől nem kellett tartanom.

– Há’ persze, törődöm is én vele – bólintott gyorsan. – Csak gondó’tam, jó, ha tudod.

– Vagyis akarsz tőlem még egy pénzérmét, úgy érted – csattantam fel.

A férfi ismét elvigyorodott, és megvonta a vállát.

– Már így is túl sokat fizetek, nem adok pénzt a pletykákért is.

Hátat fordítottam neki, jelezve, hogy befejeztem a témát. Még legalább három hét kellett, hogy elég pénzt gyűjtsek az utazásra, viszont ha a kotrók tényleg összesúgtak a hátam mögött, nem húzom ki olyan sokáig.

Speck hallgatásba merült, egyetlen neszként a vizet szántó hajótestet és a fütyülő szelet lehetett hallani. Feltűntek a szemünk előtt a Marigold bordázott fehér zászlói, ahogy a szigetecskék mögé kanyarodtunk. A hajó a legtávolabbi meredélynél horgonyzott. Speck finoman lassított. West a kikötő másik oldalán állt: ki tudtam venni a férfi szögletes vállának fekete sziluettjét, ahogy a vizet kémlelte a napfelkeltében.

Az egyik kezemet az égnek emeltem, és széttartottam az ujjaimat a szélben. Amint West meglátott, eltűnt a tömegben.

Speck meglazította a vitorlát, amint közelebb értünk a kikötőhöz. Mielőtt megkért volna rá, megragadtam a feltekert kötelet, és a partra dobtam. A hurok a móló sarkán álló oszlopba akadt. A hajó oldalához ugrottam, lehajoltam, és úgy húztam magunkat a part felé. A nedves kötél ropogott a kezem között, és az evező tompa koppanására még az üldögélő Fret is felnézett.

Az öreg férfi vörös, szőtt ládát szorongatott a lábai között, tele ritka kagylókkal, amiket az öbölben halászott. Már régóta képtelen volt a merülésre, de még mindig hetente kereskedett a gátszigeten. Olyan portékákat kínált, amelyeket senki más nem tudott volna megtalálni. Ő mondta rám legelőször, hogy elátkoztak a tengeri démonok, és ő adta el nekem a kotróövét, arra késztetve ezáltal, hogy megszegjem apám szabályait. Mindkét szívességért az életemmel tartozom neki.

– Fable – mosolygott rám, mikor a mólóra léptem.

– Szia, Fret – köszöntem. Megérintettem a csontos vállát, ahogy elhaladtam mellette, és a szememmel azt a pontot fürkésztem, ahol West eltűnt a tömegben.

A halovány reggeli fényben a kotrók a keskeny járdán gyűltek össze, és a kereskedőkkel üzleteltek, vagy rézpénzek miatt veszekedtek. Jevalt mindenki a zátonyokban rejtőző tűzkőről ismerte. Bár nem ez volt a legértékesebb drágakő a világon, a szigeten kívül nem sok helyen lehetett találni belőle.

A kereskedők azonban nem csak a tűzkőért jártak ide. Jeval volt az egyetlen sziget a Névtelen tenger és a Szoros-öböl között, úgyhogy rengeteg hajó kötött itt ki, hogy ellátmányt szerezzen. A jevaliak tyúktojással, halakkal és kötelekkel teli kosarakkal mászkáltak a kikötőben, a korlát mentén időző tengerészeket megszólítva.

Amint előretörtem a szorosan összepréselődött férfiak között, kiabálást hallottam. Félreugrottam, így épp sikerült elkerülnöm egy ütést. A kitörni készülő verekedés a móló szélére szorított. Egy ökörfarkkóróval teli nyitott hordó a vízbe gurult, kis híján engem is magával sodort, mire két férfi utána ugrott. Megvártam, hogy valaki szétválassza a verekedő kotrókat, hogy tovább haladhassak.

West éppen akkor fordult meg, mikor végre kiértem a tömegből, mintha számított volna rám. Hullámos, napszítta haját a füle mögé tűrte, és karba tett kézzel nézett le rám halványkék szemével.

– Késtél – szólt. Figyelte, ahogy kihúzom az ingem az övemből, és lecsatolom az erszényt. Láttam, hogy a férfi mögött a horizonton a felkelő nap már a vízfelszínt súrolja.

– Csak néhány perccel – motyogtam.

West előrébb lépett. Elővettem az erszényből a hat kerek, fehér kőtörmelékkel borított tűzkövet.

A férfi elvette a látcsövemet az övemről, és a szeméhez illesztette. Előrehajolt, és óvatosan a kezébe vette a vörös drágaköveket, majd a fény felé tartotta őket, hogy a nap átsüssön rajtuk.  Nem tisztítottam meg őket, de azért jó darabok voltak. Jobb, mint bármi, amit a mögöttem lévő kotrók kínáltak.

– Látom, jól eltalált a vihar – mondtam. Megpillantottam a Marigold fedélzetén száradó friss szurkot. A hajó jobb oldalán, a korlát alatt repedés hasított a fába.

A férfi nem válaszolt, hanem újra megvizsgálta a köveket.

A hajó láthatóan más sérülést is szenvedett. Magasan a főárbócon egy lány üldögélt, és a vitorlákat rögzítő bőrszíjakat javította.

Gyermekként a Pacsirta fedélzetén heverésztem, és figyeltem anyámat az árbócon. A kígyóként himbálózó sötétvörös hajfonatát, napbarnított bőrét, ami a fehér vitorla mellett még sötétebbnek tűnt. Pislogtam, hogy eltűnjön az emlékkép, mielőtt még fájdalom öntötte volna el a mellkasomat.

– A szokásosnál jóval többet hoztál mostanság – eresztette le West a látcsövet a szemétől.

– Szerencsés időszak – feleltem.  Az ujjaimat várakozón az övembe akasztottam.

West a szőke borostáját vakargatta, ahogy mindig, amikor gondolkodott.

– A szerencse általában csak bajt hoz – nézett végül a szemembe. – Hat rézpénz.

A férfi a saját övére szíjazott erszényhez nyúlt.

– Hat? – vontam fel a szemöldökömet, és a legnagyobb tűzkődarabra mutattam. – Csak az legalább hármat ér, az biztos.

A férfi a mögöttem üzletelő kotrók és kereskedők tömegére pillantott.

– Én a helyedben nem vinnék hatnál több rézpénzt a szigetre – mondta, és kivette az érméket az erszényéből. – A többit odaadom legközelebb.

Megfeszítettem az állkapcsomat, és mindkét kezem ökölbe szorult. Annyira feldühített, hogy West szívességnek állította be, hogy nem fizet ki rendesen, hogy felforrt a vérem. Nem így működött ez a világ.

– Tudok vigyázni magamra. Tíz rézpénz, vagy kereshetsz más beszállítót – jelentettem ki. Visszavettem a látcsövemet, és feltartottam magam elé a nyitott tenyeremet. A férfi megadta a pénzt, mivel senki mástól nem vett tűzkövet. Csak tőlem. Az utóbbi két évben senki mástól nem vásárolt egyetlen darabot sem.

West ujjai elfehéredtek, ahogy a kövekre zárultak. Motyogott valamit magában, amit nem értettem, miközben a kabátja zsebébe nyúlt.

– Egyszerre kevesebbet kéne eladnod – mondta halkan, és megszámolta az érméket.

Igaza volt. Ezt én is tudtam. Viszont veszélyesebb lett volna tűzkövet és rézpénzt is magamnál tartani. Az érmék kisebbek voltak, könnyebb volt őket elrejteni, és szívesebben birtokoltam csak egy dolgot, amit mások irigyelhettek tőlem.

– Tudom, mit csinálok – mondtam eltökélten.

– Ha nem jössz el legközelebb, tudni fogom, miért – felelte. Megvárta, hogy a szemébe nézzek. A hajó fedélzetén eltöltött hosszú napok mély olívaszínűre festették a bőrét, és szeme úgy ragyogott, akár anyám jádeköve, amelyet merülés után ki kellett fényesítenem.

A férfi a kezembe ejtette az érméket, és én sarkon fordulva az erszényembe tömtem őket, amit aztán az ingembe rejtettem. A jevali forgatagba vetettem magam, a bűzlő testek csőcselék tömegébe, és egyre nagyobbra nőtt a gombóc a torkomban. Kényelmetlenül éreztem magam a rézérmék súlyától az erszényemben, és West jótanácsa kőként nehezedett az elmémre. Talán igaza volt. Talán…

Hátrafordultam, és lábujjhegyre álltam, hogy átlássak a kotrók válla fölött. West azonban addigra eltűnt.

NÉGY

Koy a hajón várt, amikor a partra értem.

A szél belekapott sötét hajába, miközben a hullámokat kémlelte. Akkor láttam először Koyt, amikor felém úszott, hogy lerúgjon a turzásról, ahol horgásztam. Azóta se hagy engem békén.

– Hol vannak a többiek? – kérdeztem, majd a férfi felé hajítottam egy rézpénzt, és a hajóba dobtam az övemet.

Koy elkapta az érmét, és az árbócról lógó erszénybe csúsztatta.

– Még mindig árusokat keresnek.

Koy meglazította a köteleket, a hajó pedig lassan távolodni kezdett a parttól.

Amint kinyílt a vitorla, a szél belekapott, és a hajó kilőtt a nyílt víz felé. Visszacsatoltam magamra az övemet. Koy a válla fölött hátrapillantva a szerszámaimat vizsgálta. Lopott már tőlem korábban is, habár még sosem kaptam rajta. Sokszor kellett új rejtekhely után néznem, de valaki így is mindig megtalálta a holmimat. A kotrók talán nyers, kemény emberek voltak, de nem hülyék, Koy a legkevésbé. Ráadásul neki több szájat kellett etetnie, mint bárkinek a szigeten.

A nagyanyja és két testvére is tőle függött, és ettől a férfi mindenkinél veszélyesebb volt. Jevalon, a nyílt tengeren, de még a Szoros-öbölben is a másért viselt felelősség jelentette a legnagyobb átkot. Itt kizárólag teljesen egyedül lehetett biztonságban az ember. Ez volt Szent egyik legelső leckéje.

Az ég elsötétült egy újabb, távoli vihar ígéretében, és a Marigold még mindig a kis sziget mentén horgonyzott. Ez a második vihar félelmetesebbnek tűnt az elsőnél, de a szél és a felhők azt súgták, hogy talán el sem ér hozzánk. A Marigold és a többi hajó azonban a biztonság kedvéért valószínűleg megvárja a reggelt az indulással.

– Mihez kezdesz azzal a sok rézzel, Fable? – kérdezte Koy, miközben csomót kötött az egyik vastag kötéllel.

Figyeltem, ahogy a kötél megfeszül a kérges kéz körül.

– Milyen rézzel?

A férfit láthatóan jól mulatott, még az ezüstös fényű fogait is megvillantotta.

– Tudom, hogy eladod azt a sok tűzkövet, amit találsz. De el sem tudom képzelni, mit tervezel a pénzzel. Veszel egy hajót? Vagy a kereskedőkkel tervezel valami nagyobb üzletet?

– Nem találtam mostanság sok tűzkövet – vontam vállat, és az ujjam köré csavartam az egyik tincsemet. A hajam a napsütésben olyan színű volt, akár a megkopott réz. – Nem többet, mint általában.

Koy elvigyorodott, a korlátnak dőlt és leengedte a könyökét.

– Tudod, miért nem kedveltelek soha?

– Miért? – viszonoztam a vigyort.

– Nem azért, mert hazug vagy. Ezen a szigeten mindenki hazudik. Az a baj veled, Fable, hogy te még jó is vagy benne.

– Hát, én mindig is bírtalak, Koy.

A férfi elnevette magát, és meghúzta a vitorlát, hogy lelassítson a hajó.

– Látod? Már majdnem elhittem.

A hajó oldalához léptem, leugrottam, és a hideg vízbe csobbantam. Lemerültem, majd ellazult testtel a vízfelszín felé lebegtem. Mikor felértem, láttam, hogy a déli zátony felé tartó Koy hajója már tovatűnt. Megbizonyosodtam róla, hogy a férfi nem néz vissza, majd az ellenkező irányba úsztam. Lassan mozogtam, hogy tartalékoljam az erőmet. A kimerült izmaim és elgyötört csontjaim még mindig sajogtak, de tudtam, hogy a közeljövőben még nem pihenhetek. Legalábbis addig biztos nem, amíg a kotrók kitüntetett figyelmét élvezem. Most csak annyi dolgom volt, hogy a lehető leggyorsabban összegyűjtsem a maradék pénzt, hogy végre hátrahagyhassam ezt a helyet.

Észrevettem az élénksárga szarukorallt, és megszorítottam az övemet. Elkezdtem a jól betanult ritmusban ki- és belélegezni. Mikor már égett a tüdőm a bordáim között, lemerültem, és lendületes rúgásokkal a tengerfenék felé iramodtam. A halak szikrázó rajban rebbentek szét körülöttem. A tűzkő halk búgása szinte reszketett a bőrömön. Előhúztam a szerszámaimat, és munkához láttam. Olyan erősen ütöttem a kalapáccsal, ahogy csak tudtam, és sikerült leszedni egy újabb darabot a sziklából. A szikla javarészt bazaltból és korallból állt, azonban a törés alatt körülbelül félméternyire tűzkő vöröslött. Nem volt nagy, úgyhogy könnyedén kiszedhettem, de az egész délutánom ráment volna, hogy többet gyűjtsek. A karomat a korallnak támasztva készültem az újabb ütésre a kalapáccsal. Ahogy a vésőre ütöttem, a kő hangos csattanással megadta magát.

Megcsúszott a kezem, és felsértettem az éles kővel, amikor árnyék vetült a fejem fölé, teljes sötétségbe vonva a testemet. Remegve elejtettem a kalapácsot, a szívem sebesen dobogott. A levegő egyre fogyott a tüdőmből. Megfordultam, és a kiálló szikladarab alá bújtam, hideg markomban a vésőt szorongatva. A zátony fölött elúszó cetcápa-raj visszaverte a felszín felől érkező napsugarakat. Kiengedtem a számon néhány buborékot, ahogy megkönnyebbülve elnevettem magam, és a mellkasom fájdalmas szorítása is ellazult kissé. Azonban levegőre volt szükségem.

Ellöktem magam a kőtől, és két cetcápa közé úsztam. Kinyújtottam a kezem, hogy megsimogathassam a sima, pettyezett bőrüket. Amint ficánkolva odébb álltak, elmosolyodtam, és a felszínről áradó napfény felé iramodtam.

De amint felértem volna, valaki megragadta a karomat, és visszarántott a mélybe, még mielőtt levegőt vehettem volna. Felsikoltottam a víz alatt, és ezzel a maradék levegőt is kiengedtem a tüdőmből.

Az alattunk tobzódó halrajból Koy nézett fel rám, kezét szorosan a csuklóm köré fonta. Erősen rúgtam egyet, és a vállán találtam el a férfit a sarkammal, mire az ujjai lecsúsztak rólam. Amilyen gyorsan csak tudtam, a nap felé úsztam. Éreztem, hogy sötétség borul az elmémre. Amikor végre kidugtam a fejem, köhögtem, a tüdőm égett, mintha ezer tű szúródott volna bele. A hajó a zátony fölött úszott, néhány kicsúcsosodó szikla mentén, így a mélyből nem láthattam.

Koy követett.

A férfi is feljött a víz alól, és felém úszott. Megpróbáltam elmenekülni, de sikerült megragadnia a hajamat, annál fogva húzott maga felé.

– Hol van? – üvöltötte, és egyre erősebben szorította össze az öklét. – Mondd el, hol van!

A testem erőteljes csavarásával sikerült arcon könyökölnöm a férfit. A szorító ujjak elengedték a hajamat, mire a hajó felé úsztam. Koy üldözőbe vett, és jóval sebesebben szelte a vizet, mint amire én képes voltam. Mikor elértem a hajótestet, elkapta a lábamat. Megragadtam a tat oldalát, és a férfit leküzdve megpróbáltam felhúzni magam. Az üvöltő Koy még erősebben rángatott. Elcsúsztam, az arcom oldalára estem, és olyan erősen csapódtam be, hogy csillagokat láttam. Ismét kitapogattam a hajó szélét, felküzdöttem magam, és kétségbeesetten az evezőért nyúltam. Amikor megtaláltam, visszafordultam, és erősen megütöttem Koy fejét a lapos végével.

A férfi teste hirtelen megmerevedett, és visszaesett a tengerbe. Köhögve a hajótestbe emeltem magam. Koy szeme fennakadt, miközben süllyedt, és észrevettem, hogy a homlokából vörös vér csöpögött. Ügyetlenül leengedtem a köteleket, és a vitorláért nyúltam, azonban a mozdulat közben megdermedtem, és elakadt a lélegzetem.

Még mindig láttam a férfit, ahogy a sötét kékségbe süllyed a vízfelszín alatt.

– Te szemét – morogtam. Ledobtam az evezőt, és visszaugrottam a vízbe.

Átkulcsoltam a karommal a férfi derekát, és visszahúztam őt a mélyből. Ernyedt teste meglepően súlyos volt, majdnem feldőlt a csónak, mikor felemeltem. Amikor már félig sikerült kiemelnem őt, a lábait egyesével behúztam a hajótestbe.

Minden izmom megfeszült, és az utolsó erőm is kezdte elhagyni izzó csontjaimat. A torkom égett a visszaköhögött sós víztől. Remegő kezekkel Koy fölé álltam. A férfi továbbra is erősen vérzett, és reméltem, hogy már nem lélegzik. Reméltem, hogy meghalt.

Nem volt ekkora szerencsém.

Erősen a testébe rúgtam, majd üvöltve a deszkára zuhantam, és próbáltam levegőhöz jutni. Nagy adag vért köptem sérült számból a vízbe, és a sziget felé néztem. Az ajkam felszakadt, és az arcom bedagadt, de még éltem. Ennél többet nem is kérhettem.

Ott kellett volna hagynom a vízben. Hagynom kellett volna, hogy a sötétségbe fulladjon. Miért nem tettem?

Téged nem erre a világra teremtettek, Fable.

Káromkodtam. Sajgó fejemben Szent szavai visszhangzottak, mire megdörzsöltem a szemem. Ugyanezt mondta anyámról is.

Kiszedtem az evezőt a vízből, majd felálltam, és gyenge kezemmel kibontottam a vitorlát. A kötél, amit szorítottam, fájóan nehéznek tűnt. A szél belekapott a vászonba, és az arcomon egyetlen, forró könnycsepp gördült le.

Nem maradt három hetem. Három napot sem várhattam.

A gátsziget görbületén túl láttam, hogy a Marigold vitorláit még mindig nem engedték le a készülő szélvihar miatt.

Ha kibírom napnyugtáig élve, akkor egyetlen lehetőségem lesz elhagyni Jevalt. És ki is fogom használni.

ÖT

Valamiféle szerencsés véletlen folytán a part szinte üres volt, mikor kikötöttem a hajót. Talán Koy igazat mondott, amikor azt állította, hogy a kotrók még mindig a kereskedőkkel voltak elfoglalva a mólón. Vagy lehet, hogy a közelgő viharra készülődtek. Akárhogy is, csak néhányan vették észre, hogy visszatértem a zátonyról.

Az összegabalyodott hálót Koy mozdulatlan testére dobtam, megragadtam az övemet, és a vízbe ugrottam. Ha bárki látott volna, bizonyára azt a kérdést szegezte volna nekem először, mit keresek Koy csónakjában egyedül. A második, hogy hol van Koy.

Visszadobtam az evezőt a hajóra, és a szokásos úton szedtem a lábam a halcsapdáim felé. A nap már lent járt az égen, és megélénkült a szél. A Marigold legénysége bizonyára már készült rá, hogy a vihar után rögtön útra keljen.

Ahogy szaladtam, megbámult egy üres kosarakkal megrakott kotró. Megérintettem az ajkamat az ujjam hegyével. Nem tudhattam, milyen szörnyen nézhet ki az arcom, és semmilyen módon nem rejthettem el. Ha valaki megtalálja Koyt, bizonyára összerakja, mi történt.

Megtaláltam az ösvényt, és dél felé iramodtam, a leghosszabb homoksáv felé. Amint a nap a hegygerinc mögé ért, árnyék borult a partra. Követtem az utat egészen a sziklákig, és minden lépésnél hátrapillantottam. Amint a kő mögé értem, elakadt lélegzettel torpantam meg.

A táborhelyemet felforgatták, és azt a néhány tárgyat, ami fontos volt nekem, vagy amit használtam, elvitték. Minden mást apró darabokban hagytak a homokban.

Koy tényleg ármánykodott ellenem. Azért vitt magával az üres csónakján, hogy kifigyelje a tűzkő-lelőhelyemet, míg a barátai szétszedik a táborhelyemet pénz és tűzkő reményében. Arra viszont nem számított, hogy élve visszatérek a szigetre. Akár felébred a hajóban, akár nem, az biztos, hogy valaki még a vihar előtt hasba szúr, ha itt maradok.

Egyre gyorsult a szívverésem, és a szememmel egy bizonyos fát kerestem a távolban.

– Kérlek, kérlek, kérlek…

A fának szaladtam, a szikláról elrugaszkodva a legvastagabb ágba kapaszkodtam, és felhúztam magam a törzsön. A kezeim kétségbeesetten keresték az üreget a fakéreg alatt, és elkiáltottam magam, amint az ujjaim az erszénybe botlottak. A mellkasomhoz szorítottam a zsákmányt. Nem találták meg.

Megtöröltem a szemem. Megremegtem, ahogy ismét felsejlett bennem a zátonynál lebegő ernyedt test képe. Ha nem sietek, az én lábamat is a korallhoz láncolják, a tüdőmet pedig hideg tengervízzel szívom tele. Visszaugrottam a sziklára. Leszakítottam egy hosszú csíkot az ingemből, és az erszényt szorító tenyerem köré tekertem. A fogammal szorosra kötöttem rajta a csomót. Most már csak akkor vehetik el tőlem, ha sikerül megkaparintaniuk a halott, merev ujjaim közül.

Alattam kotrókkal teli hajók érkeztek a part felé a gátszigetekről. Szinte mind a sötét fellegek, a felkelő hold felé fordították az arcukat. A vizet kémleltem, Koy hajóját keresve. Mikor megláttam, meghűlt az ereimben a vér. A hajó pontosan ugyanott állt a homokra húzva, ahol hagytam, Koy viszont eltűnt.

Az egyre sötétlő ösvényre pillantottam. Nem mehettem arra. Biztosan belefutnék valakibe, aki engem keres.

A szél felé fordultam, és inkább fölfelé indultam. Rohanni kezdtem a billegő sziklákon keresztül, a kiszáradt folyómedrek labirintusában. Az egyik kezemmel a kőfalat szorítottam, a lábam nehézkesen talált utat a sötétben. Az egyetlen út lefelé a hajtűkanyaron át vezetett, de már két éve nem jártam arra. Az utolsó alkalommal leestem az ösvényről, és eltörtem a lábam. Akkor kis híján éhen haltam, mert az első két hétben képtelen voltam ételt vagy tűzifát szerezni magamnak.

Most viszont a halálba zuhanás gondolata kecsegtetőbb volt, mint az, amit Koy csinálna velem, ha megtalálna.

Az ajkamba haraptam, mikor a kőfalak közötti mélyedésbe értem, ahová besüvített a szél. Nem késlekedtem, visszafojtott lélegzettel azonnal a szűk ösvényre léptem. A víz felől fújó meleg szél a sziklának nyomott, én pedig a földre szegeztem a tekintetem, úgy egyensúlyoztam a meredély szélén.

A meztelen lábam valami élesbe ütközött, mire sziszegve visszahúzódtam. A sziklára vércsepp hullott, de én egyre gyorsabban haladtam. Meg sem álltam, amíg el nem értem a szikla szélét, ahonnan a homokba ugrottam. A földre érkezve elestem, de újra talpra álltam, és a tengerpart felé bicegtem.