GABO

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Loretta Chase

Miss Wonderful

Berkley Publishing Group, New York, 2004

Borítóterv: Malum Stúdió / Szabó Vince

Fordította: Tóth Gizella

Copyright © 2004 by Loretta Chekani

Hungarian translation © Tóth Gizella, 2013

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2013

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-689-862-5

A sorozat többi kötete:

Loretta Chase: Egy különleges hölgy (Carsington fivérek 1.)

Loretta Chase: Egy lehetetlen úr (Carsington fivérek 2.)

Loretta Chase: Egy tökéletes lord (Carsington fivérek 3.)

Kiadja Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Irodalmi vezető: Solymosi Éva

Az EPUB konverziót Kühne Andrea készítette

Előszó

London, 1817 késő ősze

A méltóságos Edward Junius Carsingtonnak, Hargate grófjának öt fia volt, ami éppen hárommal több, mint amennyire szüksége volt. Mivel a gondviselés – némi segítséggel a felesége részéről – korán megáldotta egy életerős örökössel és egy hozzá hasonlóan egészséges tartalék örökössel, Hargate gróf jobban örült volna, ha a maradék három gyerek lánynak születik.

Ez azért volt, mert őlordsága, sok főrendi társával ellentétben, szinte már beteges módon idegenkedett az adósságok felhalmozásától, márpedig mindenki tudja, hogy a fiúk, különösen, ha nemesi sarjak, kegyetlenül sokba kerülnek.

A szerény iskoláztatás, amelyre az úri kisasszonyoknak szüksége van, otthon is megoldható, míg a fiúkat előkelő iskolákba, majd egyetemre kell küldeni.

Ha egy leányra gondosan vigyáznak felnőtté válása során, nem kerül folyton slamasztikába, amelyből az apjának kell kihúznia, hatalmas summákat áldozva fel a cél érdekében. A fiúk már csak így élik világukat, kivéve, ha ketrecbe zárva tartják őket, ami azonban lehetetlen.

Lord Hargate esetében legalábbis ez volt a helyzet. A fiúk szüleik csinos külsejét, kiapadhatatlan életerejét és erős akaratát örökölték, így nem csoda, hogy elkeserítő gyakorisággal kerültek bajba.

Engedtessék meg még azt is megjegyezni, hogy a lányokat meglehetősen fiatalon és viszonylag kis befektetéssel férjhez lehet adni, és azután a lány már az ura gondja.

A fiúk azonban... Nos, hogy rövidre fogjuk, a fiúknak az apa vagy kénytelen pozíciót venni – a közigazgatásban, az egyházban vagy a hadseregben –, vagy talál nekik egy gazdag feleséget.

Lord Hargate két idősebb fia az utóbbi öt évben megtette kötelességét a házasság szent oltárán. Ennek köszönhetően a gróf gondolatai harmadik fia, a huszonkilenc éves, az összes emberi megértést nélkülöző, tiszteletreméltó Alistair Carsington felé fordulhattak.

Ez persze nem azt jelenti, hogy Alistair valaha is kikerült volna apja fejéből. Nem, nap mint nap képviseltette magát a különböző kereskedők számlái által.

– Abból, amit a szabójára, cipészére, kalaposára, kesztyűkészítőjére és az ilyen-olyan rőfösökre költ, nem is beszélve a mosónőkről, borkereskedőkről, cukrászmesterekről meg a többiekről, egy egész hadiflottát felszerelhetnék – panaszkodott őlordsága a hitvesének egyik este, miközben bebújt mellé az ágyba.

Lady Hargate letette a könyvet, amelyet olvasott, és teljes figyelmével a férje felé fordult. A grófné sötét hajú, szoborszerű teremtés volt, inkább csinos, mint gyönyörű. Ragyogó, fekete szem, félelmetes orr és erős áll tette jellegzetessé az arcát. Két fia az ő külsejét örökölte.

A szóban forgó gyermek azonban az apjára ütött. Mindkét férfi magas, szikár testalkatú volt, a gróf ma sem sokkal pocakosabb, mint annyi idősen, akár a fia most. Ugyanaz a karvalyszerű arcél, ugyanolyan, perzselő tekintetű szempár, csak épp a grófé valamivel sötétebb barna, és a ránc is több körülötte. Ahogy az apa barna hajába már ezüst csíkok is vegyültek. Mindkettőjüknek mély, Carsington-hangja volt, amelyet az érzelmek, legyenek bár pozitívak vagy negatívak, rekedtes morgássá torzítottak.

Lord Hargate jelen pillanatban morgott.

– Ennek véget kell vetni, Ned – mondta Lady Hargate. A férfi szemöldökét felvonva ránézett. – Igen – folytatta az asszony. – Emlékszem, mit mondtam neked tavaly. Azt, hogy Alistair azért foglalkozik annyit az öltözékével, mert túlságosan feszélyezi, hogy sánta. Azt is mondtam, hogy türelmesnek kell lennünk vele. De több mint két év telt el, mióta visszatért a kontinensről, és a helyzet nem javult. Úgy tűnik, a ruháin kívül semmi más nem érdekli.

Lord Hargate gondterhelten ráncolta a homlokát.

– Sohasem gondoltam volna, hogy eljön az a nap, amikor azon emésztjük magunkat, hogy nem valami nő miatt került bajba.

– Tenned kell valamit, Ned.

– Tennék én, ha a legcsekélyebb fogalmam lenne arról, hogy mit.

– Micsoda képtelenség! – fortyant fel Lady Hargate. – Ha elbírsz a királyi sarjjal, nem is beszélve az alsóház képviselőiről, biztosan kezelni tudod a saját fiadat is. Ki fogsz találni valamit, ebben nem kételkedem. De könyörgöm, minél előbb tedd meg.

Egy héttel később, Lord Hargate felszólításának engedelmeskedve, Alistair Carsington apja dolgozószobájának ablakánál állt, és egy terjedelmes dokumentumot olvasott. Dőreségeid listája, állt a papír tetején címként, és alatta apja részletesen felsorolta ostoba viselkedésének valamennyi epizódját, fontban, shillingben és pennyben feltüntetve, hogy melyik mennyibe került.

Az indiszkrét viselkedés listája némely férfi mércéjével mérve nem volt hosszú. A hozzá tartozó könnyelműség és hírhedtség mértéke azonban jóval meghaladta a normálist, és ezzel Alistair is tisztában volt.

Nem kellett lista ahhoz, hogy tudja: túl könnyen esik mély és végzetes szerelembe.

Tizennégy éves korában ott volt például Clara, egy etoni házmester aranyhajú, rózsás arcú lánya. Alistair úgy követte, mint egy kiskutya, és az összes pénzét arra költötte, hogy édességet és csinos csecsebecséket vásároljon a lánynak. Egy napon egy féltékeny vetélytárs a helyi ifjak közül provokáló megjegyzést tett. A veszekedés hamarosan verekedésbe csapott át, a verekedés pedig odavonzotta az embereket. Az ezt követő csata a falusi fiúk és Alistair iskolatársai közt két törött orral, hat hiányzó foggal, egy kisebb agyrázkódással és tetemes anyagi kárral zárult. Clara összesírta a kékre-zöldre vert vetélytárs ingét, és vadállatnak nevezte Alistairt. Az összetört szívű fiút nem érdekelte, hogy kicsaphatják az iskolából, mint ahogy az sem, hogy tettlegességgel, rendbontással és anyagi kár okozásával vádolhatják. Lord Hargate volt kénytelen mindezekkel foglalkozni, és szép kis summájába került, hogy elsimítsa az ügyet.

Tizenhat évesen a nyári szünidőben Alistair egy Verena nevű lánnyal találkozott. Mivel a szülei vallásosak és szigorúak voltak, Verena titokban szerelmes ponyvaregényeket olvasott, és rövid, suttogó beszélgetésekkel vagy titkos levelek útján érintkezett Alistairrel. Egyik éjszaka, ahogy azt előre megbeszélték, Alistair odaóvakodott a házhoz, és apró kavicsokat dobált a lány ablakához. Arra számított, hogy a Rómeó és Júlia erkélyjelenetéhez hasonló élményben lesz része, Verenának azonban egészen más elképzelései voltak. Kis útitáskát dobott a fiú lába elé, aztán lemászott egy lepedőből összecsomózott kötélen. Nem lesz tovább a szülei foglya, jelentette ki, elszökik Alistairrel. Alistair el volt ragadtatva, hogy megmenthet egy bajban levő hölgyet. Eszébe sem jutott aggódni a pénz, az utazás, a szállás és más hasonló apróságok miatt, s azon nyomban beleegyezett. Elfogták őket, mielőtt elérhették volna a szomszédos egyházkerületet. A lány felháborodott szülei azt akarták, hogy Alistairt ítéljék el emberrablásért és Új-Dél-Walesbe deportálják. Miután Lord Hargate elsimította az ügyet, közölte fiával, keressen magának egy kurtizánt, és ne a jó nevelésű, nemesi szüzek után ácsingózzon.

Tizenhét évesen Kittynek hívták a lányt, akibe belebolondult. A hatalmas kék szemű leányzó egy varrónő segédje volt, s sok más mellett a női divat rejtelmeibe is bevezette Alistairt. Amikor egy féltékeny előkelőség panaszai következtében a lány elvesztette az állását, a felháborodott Alistair gúnyos röpiratban ítélte el az igazságtalanságot. A vevő beperelte Alistairt becsületsértésért, a varrónő pedig jóvátételt követelt, mondván, Alistair rossz hírbe hozta az üzletét, s ezért anyagi kár érte. Lord Hargate tette, amit szokott.

Tizenkilenc évesen egy kalaposnő, Gemma következett. Egy napon, amikor romantikus vidéki kiruccanásra igyekeztek, titkosrendőrök állították meg a kocsijukat, és Gemma utazóládájában lopott holmit találtak. A lány állította, hogy féltékeny vetélytársnői csempészték a ládájába a hamis bizonyítékokat, és Alistair hitt neki. Szenvedélyes beszédet rögtönzött a bűnszövetkezetekről és a korrupt rendőrökről, amely szokás szerint kisebb tömeget vonzott köréjük. Felolvasták a Lázadási törvényt, és Alistairt enyveskezű barátnőjével együtt őrizetbe vették. Lord Hargate ismét fia segítségére sietett.

Huszonegy éves korában egy francia balett-táncosnő, Aimée volt az, aki Alistair szerény legénylakását elegáns lakóhellyé változtatta. Partikat rendeztek, amelyek hamarosan London-szerte elhíresültek a félvilági társaság köreiben. Mivel Aimée ízlése vetekedett a néhai Marie Antoinette-ével, s mert Alistairnek álmában sem jutott volna eszébe, hogy bármit is megtagadjon tőle, a fiatalember hamarosan őrizetbe került a törvényszolga lakásán, amely az utolsó előtti lépés volt az adósok börtönébe vezető úton. A gróf kiegyenlítette a csillagászati összegű adósságot, Aimée-nek állást szerzett egy turnéra induló balett-társulatnál, fiával pedig közölte: itt az ideje, hogy tisztességes emberek társaságát keresse és felhagyjon azzal, hogy minduntalan botrányokba keveredik.

Huszonhárom évesen Lady Thurlow következett, Alistair első és egyetlen olyan szeretője, aki férjnél volt. A felső tízezer köreiben bevett szokás volt, hogy ha az ember házasságtörő viszonyt folytat, diszkréten teszi,  egyrészt, hogy megóvja a hölgy jó hírét, másrészt pedig, hogy megkímélje a férjet az unalmas párbajoktól és még unalmasabb jogi procedúráktól. De Alistair nem tudta leplezni az érzelmeit, így a hölgy kénytelen volt véget vetni a kapcsolatnak. Sajnos az egyik szolgáló ellopta Alistair szerelmes leveleit, és azzal zsarolta, hogy nyilvánosságra hozza őket. Mivel Alistair nem tudta előteremteni a tetemes összeget, kénytelen volt az apjához fordulni, hogy megvédje szíve hölgyét a botránytól és a férj várható haragjától.

Huszonhét évesen követte el élete legnagyobb ostobaságát. Judith Gilford, egy gazdag, újonnan lovaggá ütött özvegyember egyetlen leánya, az 1815-ös év kezdetén lépett be Alistair életébe. Hamarosan győzedelmeskedett valamennyi vetélytársán, és februárban már ki is hirdették az eljegyzést. Márciusra Alistair megjárta a poklok poklát.

Társaságban a lány bűbájosan viselkedett, és mindenkivel kedvesen elcsevegett. Amikor azonban kettesben voltak, nyomban duzzogni kezdett vagy hisztériázott, ha nem kapta meg azonnal, amit akart. Elvárta, hogy vőlegénye mindig és csakis rá figyeljen. Könnyen megsértődött, de az nem érdekelte, hogy ő kit sért meg. Barátságtalanul viselkedett a családdal és a barátaival, durván bánt a szolgákkal, és őrjöngött, ha valaki csillapítani próbálta az indulatkitöréseit vagy figyelmeztette a csúnya beszédre.

Így aztán márciusra Alistair végképp elkeseredett, hiszen egy úriember nem kezdeményezheti a jegyesség felbontását. Mivel erre Judithtól sem számíthatott, a kétségbeesett vőlegény csak abban reménykedett, hogy halálra gázolja néhány elszabadult ló vagy belehajítják a Temzébe, esetleg leszúrja valami útonálló. Egyik este az egyik sötét környék felé tartva, ahol jó esélye volt az embernek az erőszakos halálra, valahogyan – azóta sem tudja igazán, hogyan – egy Helen Waters nevű kurtizán megnyugtató ölelésében találta magát.

Alistair ismét őrülten szerelmes lett, és ezúttal sem figyelt a diszkrét viselkedésre. Judith megtudta a dolgot, és botrányos jelenetet rendezett, a nagy nyilvánosság előtt bírósággal fenyegetve meg vőlegényét. A pletykafészkek imádták. Lord Hargate már kevésbé. Mire Alistair feleszmélt, már egy a kontinens felé tartó hajón ült. Épp idejében, hogy részt vehessen a waterlooi csatában. Itt végződött a lista.

Alistair égő arccal sántikált el az ablaktól, és a papírokat lerakta a nagy íróasztalra, amely mögött az apja ült, őt nézve.

– Kapok valami elismerést azért, hogy 1815 tavasza óta semmi galibát nem okoztam? – kérdezte tettetett könnyedséggel.

– De csak azért, mert majdnem egész idő alatt akadályoztatva voltál. Közben azonban szekérderéknyi számla érkezett a különböző kereskedőktől. Nem is tudom, mi a rosszabb. Azon a pénzen, amit mellényekre költöttél, egy egész háremet tarthatnál francia szajhákból.

Alistair ezt nem tagadhatta. Mindig is különös gonddal ügyelt az öltözékére. Talán az utóbbi időben több időt és figyelmet szentelt a megjelenésének, mint korábban. Talán így terelte el az érdeklődését más dolgokról. Például június tizenötödikéről, arról a napról és éjszakáról, amelyre képtelen volt visszaemlékezni. Waterloo valami homályos foltként maradt meg az emlékezetében. Úgy tett, mintha nem emlékezne, mint ahogy úgy tett, mintha nem venné észre, mennyire másként néznek rá, mióta hazajött: bálványként, amitől mindig megvonaglott belülről, és sajnálattal, ami feldühítette.

Alistair félresöpörte ezeket a gondolatokat, és egy porszemre meredt a kabátja ujján. Ellenállt a kísértésnek, hogy leseperje. Azzal most csak az idegességét bizonyítaná. Verejtékezni kezdett, de az legalább nem látszott. Egyelőre. Imádkozott, hogy az apja befejezze a leckéztetést, mielőtt a nyakkendője átnedvesedik.

– Gyűlölök a pénzről beszélni – folytatta Lord Hargate. – Az annyira közönséges! Sajnos azonban nem odázhatjuk tovább a dolgot. Ha meg akarod fosztani az öcséidet attól, ami jár nekik, ám legyen.

– Az öcséimet? – nézett Alistair az apja szemébe. – Miért kellene... – Elhallgatott, amikor látta, hogy Lord Hargate szája halvány mosolyra húzódik. Ó, ez rossz előjel!

– Hadd magyarázzam meg.

– Május elsejéig adott határidőt – mondta Alistair a barátjának, Lord Gordmornak aznap délután. – Hallottál már valaha ilyen felháborító dolgot?

Egykori katonatársa éppen öltözködött, amikor Alistair megérkezett. Gordmor csak egyetlen pillantást vetett a barátja arcára, és azonnal elküldte az inasát. Miután kettesben maradtak, Alistair elmesélte délelőtti találkozását az apjával.

Nemesi társai többségétől eltérően a vikomt tökéletesen képes volt egyedül is felöltözni, és így is tett, miközben vendégét hallgatta.

Jelenleg őlordsága a tükör előtt állt, és a nyakkendőjét kötötte meg. Mivel a folyamat nem csupán abból állt, hogy tökéletes csomót sikerítsen, hanem a hajtásokat is kínos pontossággal kellett elrendeznie, a műveletnek legalább fél tucat kikeményített nyakravaló is áldozatul esett, mire sikerült elérni a kívánt tökéletességet.

Alistair az öltözőszoba ablakánál állva figyelte az eseményeket, bár a nyakkendők ráncainak bonyolult elrendezése délelőtt óta vesztett valamennyit a jelentőségéből.

– Az apád kész talány számomra – jegyezte meg Gordmor.

– Azt mondja, el kell vennem egy örökösnőt, Gordy. El tudod ezt képzelni? A Judithtal történt fiaskó után?

Gordmor annak idején figyelmeztette a barátját, hogy legyen óvatos: aki egyetlen gyerek, nem tudja, milyen az, ha osztoznia kell a testvéreivel a szülei szeretetén és figyelmén, és valószínű, hogy nem ismert mértéket, ráadásul el van kényeztetve.

Most Gordy csak annyit mondott: – Lennie kell legalább egy olyan örökösnőnek Angliában, aki nem ronda és rossz természetű.

– Nincs jelentősége – felelte Alistair. – Nem gondolhatok nősülésre, amíg elég idős és gyenge nem leszek... negyvenöt, nem, inkább ötvenöt éves koromig. Máskülönben újabb katasztrofális hibát fogok elkövetni, s kénytelen leszek az egész életemet ezzel a tudattal leélni.

– Eddig egyszerűen csak nem volt szerencséd a nőkkel.

– Nem – rázta a fejét Alistair. – Ez egy végzetes jellemhiba: túl könnyen esem szerelembe, és mindig oktalanul, aztán meg egyik csapás a másikat követi. Nem is értem, az apám miért nem választott nekem feleséget. Az ő értékítélete biztosan jobb, mint az enyém.

De Alistair tudta, hogy még úgy is kellemetlen lenne, hiszen ő semmit sem visz a házasságba. Már az is elég kemény volt, hogy az apjától függött anyagilag, de egy feleségtől függni, lekötelezve lenni az asszony családjának... Csupán a gondolattól kirázta a hideg. Tudta, hogy más fiatalabb fiúk is szoktak pénzért nősülni, és ettől még senki sem tartotta kevesebbre őket. Teljesen elfogadott dolog volt ez, de a büszkesége akkor sem engedte, hogy magáévá tegye ezt a szemléletet.

– Bárcsak megengedte volna, hogy a hadseregben maradjak! – morogta.

Gordmor felpillantott a nyakkendőkötés bonyolult műveletéből.

– Talán néhányunkhoz hasonlóan ő is úgy véli, hogy felhasználtad az erre az életre kapott harctéri szerencsédet. Örülök, hogy elzárta előled azt az utat.

Waterloo mindent elkövetett, hogy megölje Alistairt. Az ellenség három lovat is kilőtt alóla, kardok kaszabolták össze, lándzsával is átszúrták. Lovak gázoltak át rajta, néhány társa meghalt mellette, és kifosztották a hullarablók. Órákig hevert a holttestek közt maga is, mindent feladva és a halálra várva, s közelebb is volt az elmúláshoz, mint az élethez, amikor Gordmor rátalált.

Nem mintha Alistair emlékezett volna bármire is. Csak úgy tett, mintha emlékezne. A többiek megjegyzéseiből összerakott magának valamiféle általános képet, de egyáltalán nem volt biztos benne, hogy ez igaz is. Vagy ha mégis, akkor valószínűleg erősen el van túlozva. Abban biztos volt, hogy Gordy tudja, de legalábbis gyanítja, hogy valami félresiklott Alistair agyában, de sohasem beszéltek róla.

– Az apám igazán megengedhette volna, hogy tovább szolgáljam a királyt és a hazámat – vélte Alistair. – Akkor legalább nem panaszkodhatna, hogy semmittevéssel töltöm a napjaimat.

– De egy úriemberről amúgy is feltételezik, hogy semmittevéssel tölti a napjait.

– De nem ez az úriember – mondta Alistair. – Többé már nem. Május elsejéig olyan elfoglaltságot kell találnom, amelyből meg tudok élni.

– Hat hónap – mormolta Gordmor. – Annyi idő elég kell, hogy legyen.

– Remélem is, hogy úgy lesz. Ha addig nem találok magamnak elfoglaltságot, kénytelen leszek valami örökösnő kezét elnyerni. Ha egyiket sem teszem meg... apám az öcséimet fogja megbüntetni!

Ez volt Lord Hargate kegyelemdöfése.

A grófság minden címmel, ranggal és kiváltsággal Alistair legidősebb bátyjáé, Benedicté lesz, ha az apjuk meghal. A nagybirtokoknak általában ez volt a sorsa, hogy így egyben maradjanak nemzedékeken át. De ezáltal a fiatalabb fiúk eltartása az apáról az örökösére szállt. Lord Hargate, hogy Benedictet megkímélje ettől a tehertől, kisebb birtokokat vett, és azokat akarta nászajándékba adni a fiainak.

Ma azonban azzal fenyegetőzött, hogy a két legfiatalabbnak szánt birtok közül az egyiket vagy mind a kettőt eladja, és az értük kapott pénzből állapít meg évjáradékot Alistairnek, ha a kiszabott idő alatt Alistair nem találna magának munkát... vagy egy gazdag örökösnőt.

– Csak a te csavaros eszű apád képes ilyen mesterkedésre – jegyezte meg Gordmor. – Azt hiszem, van valami keleties a gondolkodásában.

– Úgy érted, valami Machiavelli – mondta szárazon Alistair.

– Fogadni mernék, hogy nem kellemes ilyen erős jellemű szülővel bírni – mondta Gordmor. – Ennek ellenére, nem tehetek róla, de csak csodálni tudom. Kiváló politikus, mint ahogy azt az egész parlament tudja... és retteg is tőle. Neked is el kell ismerned, hogy remek a stratégiája. Egyenesen a gyenge pontodat vette célba: még mindig a kisöcséidnek tartod azokat a nagy mamlaszokat.

– Ennek semmi köze a gyenge pontomhoz – közölte Alistair. – Az öcséim mérhetetlenül bosszantanak, de akkor sem hagyhatom, hogy miattam megrövidítsék őket.

– Akkor is el kell ismerned, hogy az apádnak sikerült felidegesítenie, ami nem kis teljesítmény. Emlékszem, amikor az orvos azt javasolta, hogy lefűrészeli a lábadat, csak annyit mondtál: Milyen kár. Már olyan jól összeszoktunk. Én felváltva siránkoztam és dühöngtem, te pedig, akit szinte péppé tapostak a lovak, olyan nyugodt voltál, mint maga a Vasherceg.

Nevetséges volt az összehasonlítás. Wellington hercege sorra győzelemre vezette a hadait. Alistair viszont nem tett mást, mint elég sokáig tűrt ahhoz, hogy megmentsék.

Ami pedig a hűvös viselkedést illeti, ha mindent olyan nyugodtan fogadott, akkor miért nincs ott a fejében tisztán és világosan az egész? Miért borítja a jelenetet ködfátyol?

Alistair hátat fordított az ablaknak, és a férfira pillantott, aki nem csupán az életét mentette meg, de arra is gondja volt, hogy az összes végtagját megtarthassa.

– Te nem részesültél az én kiképzésemben, Gordy – mondta. – Csak egy nővéred van, míg nekem két bátyám, akik ütöttek-vertek, amióta csak járni tudok.

– A nővérem talál más módot, hogy kínozzon – nyugtatta meg a barátja. Felvette a kabátját, és vetett még egy utolsó, ellenőrző pillantást a tükörbe. Szőke volt, valamivel alacsonyabb a hat lábnál is magasabb Alistairnél, és egy fokkal testesebb.

– A szabóm a lehető legtöbbet hozza ki a rendelkezésére álló anyagból – állapította meg. – De akármennyit is költök és bármit is teszek, egy árnyalattal mindig elmaradok a te eleganciádtól.

Alistair lába pihenésért könyörgött. A fiatalember otthagyta az ablakot, és a legközelebbi székhez sántikált.

– De csak azért, mert manapság roppant népszerűek a háborús sérülések.

– Nem, ez rólad szól. Te még sántikálni is előkelően tudsz.

– Ha már az embernek sántítania kell, akkor legalább jól csinálja.

Gordmor elmosolyodott.

– Akárhogy is, az egész a te érdemed – mondta Alistair a barátjának. – Ha te nem lettél volna, most nagyon nyugodtan feküdnék valahol.

– Nem nyugodtan – vetette ellen őlordsága. – Rothadva. Biztos vagyok benne, hogy a test bomlása aktív folyamat. – Odament egy kis szekrényhez, és borosüveget meg poharakat vett elő.

– Azt hittem, elmegyünk.

– Mindjárt – töltötte tele a poharakat Gordmor –, de előbb egy csatornáról szeretnék beszélni veled.

Első fejezet

Derbyshire, 1818. február 16., hétfő

Mirabel Oldridge kilépett az istállóból, és a kavicsos ösvényen az Oldridge Hall felé indult. Ahogy befordult a kertbe, Joseph, a kertész robbant elő a bokrok közül, és nekivágott a gyalogútnak.

Bár Miss Oldridge nemrégiben volt harmincegy éves, nem nézett ki annyinak. Jelenleg szélfútta, vörös hajával, kipirult arcával és csillogó szemével meglehetősen fiatalnak látszott.

Mindazonáltal valójában ő volt a család feje, s ha valami nehézség adódott, Miss Oldridge volt az, akihez a szolgák fordultak, nem pedig az apja. Talán azért, mert a lány apja túl gyakran okozott galibát.

Joseph hirtelen felbukkanása és zihálása elárulta Mirabelnek, hogy baj van, mielőtt a férfi megszólalt volna.

– Ha lenne szíves, kisasszony – lihegte. – Egy úriember gyött, hogy Mr. Oldridge-dzsel találkozzék. Aszongya, meg vót beszélve. És Mr. Benton is megerősítette, mert megnézte az úr könyvit, és ott vót a saját keze írásával.

Ha Benton, a komornyik azt állítja, hogy létezik a bejegyzés, akkor az úgy is van, bármilyen lehetetlennek tűnik is.

Mr. Oldridge soha, senkivel sem szokott találkozót megbeszélni. A szomszédok is tudták, Mirabellel kell egyeztetniük az időpontot, ha meg akarják látogatni az apját. Azok, akik üzleti ügyben érkeztek a birtokra, megértették, hogy vagy Higginsszel, Mr. Oldridge ügynökével, vagy Mirabellel kell tárgyalniuk, aki egyébkén felügyelte az ügynököt.

– Ez az úriember nem hajlandó inkább Higginsszel találkozni?

– Mr. Benton aszongya, az nem lenne ildomos, kisasszony. Az úriember figyelemre se méltatná Mr. Higginst. Egy Mr. Carsington az, akinek a papája gróf valahun. Mr. Benton monta is, hogy hun. Valami géjt vót, csak nem Billingsgate, meg a többi londoni sem.

– Carsington? – kérdezett vissza Mirabel. – Az Hargate gróf családneve. – A Hargate-ek ősi derbyshire-i család volt, de nem olyan, akivel Mirabel tartotta a kapcsolatot.

– Igen, az lesz az, kisasszony. Egyébként ő az az úriember, aki olyan hősiesen megsebesült Waterloonál, ezért is vezettük be a fogadószobába, tisztelettel, ahogy Mr. Benton monta, de nem hagyhattyuk ott rostokolni, mintha csak valami jelentéktelen alak lenne.

Mirabel végignézett magán. Egész délelőtt esett. Nedves lovaglóruhájára sár tapadt, és a csizmáját is vastagon borította annak köszönhetően, hogy gyalog jött az istállóból. Haja és a hajtűk már rég búcsút vettek egymástól, arra pedig gondolni sem akart, milyen állapotban lehet a főkötője.

Mirabel habozva töprengett, mit tegyen. Tiszteletlenségnek tűnt, ha ilyen koszosan jelenik meg a vendég előtt. Másrészt viszont egy örökkévalóságba telne, amíg rendbe szedné magát, és az úriembernek, a híres waterlooi hősnek már így is többet kellett várakoznia,  mint az udvariasság szabályai megkövetelik.

Derbyshire nem az a hely volt, ahol Alistair jelenleg lenni szeretett volna. A vidéki élet semmilyen vonzerőt nem gyakorolt rá. A civilizációt kedvelte, s ezt számára London jelentette.

Oldridge Hall messze feküdt a civilizációtól a derbyshire-i Peak egy istenverte, távoli csücskében.

Gordmor rekedten bár, de találóan jellemezte a vidéket a betegágyából.

– A turisták megcsodálják a festői látványt és a szintén festői falusiakat. A hipochonderek pedig isszák a gyógyvizet vagy áztatják magukat benne. Az utak borzasztó állapotban vannak. Nincs színház vagy opera, nincsenek klubok. Az ember nem tud mást csinálni, mint a kilátást bámulni... a hegyeket, völgyeket, sziklákat, folyókat, a marhákat és juhokat... vagy a falusiakat, a turistákat és a betegeket.

Február közepén semmiféle mozgás sem élénkítette a vidéket. A táj kietlen szürkébe és barnába öltözött, s az idő csípősen hideg és nedves volt.

De Gordmor s egyúttal Alistair problémája is itt gyökerezett, és a megoldása nem várhatott a nyárig.

Oldridge Hall régi, de meglehetősen csinos udvarház volt, amelyet az évek során többször is kibővítettek. Az elhelyezkedése azonban meglehetősen szerencsétlen volt. Egy hosszú földszakasz végében feküdt, amelyet errefelé vicces módon útnak neveztek: a keskeny, kitaposott csapáson száraz időben por lepte be az utast, esőben bokáig süllyedt a sárban.

Alistair eddig azt hitte, Gordmor túlzott, amikor az utak állapotát jellemezte, de rá kellett jönnie, hogy barátja inkább alulértékelte a helyzetet. Alistair el sem tudta képzelni, hogy Angliában lenne még egy olyan hely, amelynek nagyobb szüksége volna csatornára.

Alistair végignézte a fogadószoba képeit, amelyek közt jó néhány, egyiptomi jelentet ábrázoló remekmű is volt, szemügyre vette a szőnyeg mintáit, aztán a teraszra vezető, kétszárnyú üvegajtóhoz ment és kinézett. Onnan, ahol állt, pazar kilátás nyílt a kertre, a mögötte elterülő parkra, távolabb pedig a festői hegyekre és völgyekre.

Alistair azonban semmit sem látott a tájból, csak a lépcsőn felfelé szaladó lányra volt szeme. A lány szoknyája a térdéig fel volt húzódva, főkötője csálén állt, s napfelkeltét idéző, dús haja vadul röpködött az arca körül.

Miközben a fiatalember azzal volt elfoglalva, hogy befogadja a haj látványát, amely kavargó tűzgolyóvá változott, ahogy belekapott a szél, a lány keresztülvágott a teraszon. Alistair alaposan megnézhette a takaros bokát és a formás lábszárat, mielőtt a lány leengedte volna a szoknya alját.

Alistair kinyitotta az ajtót, és a lány azon vizesen, sárosan berobbant a fogadószobába, annyit sem törődve sáros mivoltával, mint egy kutya tette volna.

Mosolygott.

A szája nagy volt, így úgy tűnt, mintha a mosoly egy örökkévalóságig húzódna és lassan körbeölelné. Kék szeme az alkonyi eget idézte, s egy pillanatra Alistair úgy érezte, a lány mindennek a kezdete és vége, a felkelő napként ragyogó hajától a sejtelmes, alkonykék szeméig.

S abban a pillanatban Alistair minden másról megfeledkezett, még a saját nevéről is, amíg a lány meg nem szólalt.

– Mr. Carsington – mondta, s hangja tiszta és hűvös volt, egy kicsit suttogó.

A haja: napfelkelte. A szeme: alkonyat. A hangja: éjszaka.

– Mirabel Oldridge vagyok – folytatta az éjszaka-hang.

Mirabel. Azt jelenti, csodálatos. És a lány valóban...

Alistair gyorsan összeszedte magát, mielőtt túlságosan elkalandozott volna.

Csak semmi költészet, intette magát. Nem építhet itt légvárakat!

Üzleti ügyben jött, s erről nem szabad megfeledkeznie. Nem engedeti meg magának egyetlen pillanatra sem, hogy gondolatai valami nő körül forogjanak... legyen bármilyen finom is a bőre, bármilyen kedves is a mosolya... mint a tavasz első meleg fuvallata a hosszú, rideg tél után...

Csak semmi költészet! Úgy kell ránéznie, mint... mint egy bútordarabra. Muszáj!

Ha ismét bajba keveredik – márpedig ez elkerülhetetlen volt, ha a szebbik nem is képviseltette magát –, nem csupán a szokásos csalódottsággal, szívfájdalommal és megaláztatással kell szembenéznie.

Ezúttal az ostobasága másokat is meg fog sebezni. A fivérei elvesztik a birtokukat, Gordmor pedig, ha nem is megy teljesen tönkre, rendkívül kellemetlen helyzetbe kerül. Nem ez a módja, hogy lerója háláját annak az embernek, aki megmentette az életét, a lábáról nem is szólva. Muszáj megfelelni a barátja bizalmának!

Lord Hargate-nek is bizonyítania kell, hogy harmadik fia nem henye és haszontalan, piperkőc élősködő.

Azon imádkozva, nehogy az arca elárulja, Alistair hátralépett, meghajolt, és elmormolta az ilyenkor szokásos udvarias választ.

– Tudom, hogy az apámat várta – mondta a lány. – Mára tűzte ki a találkozó időpontját.

– Ha jól értem, az édesapja valahol máshol van elfoglalva.

– Pontosan. Már gondoltam rá, hogy ez lesz a sírfelirata: Sylvester Oldridge, a szeretett apa, aki mindig valahol máshol volt elfoglalva.

Arcának halvány pírja meghazudtolta hűvös hangját. Alistair teljesen ösztönösen hajolt előre, hogy lássa, tovább mélyül-e az a pirulás.

A lány gyorsan hátrébb húzódott, és a főkötője szalagjaival kezdett foglalkozni.

Alistair magához tért, és kihúzva magát, nyugodtan azt mondta: – Mivel a szavai azt sugallják, az édesapjának egyelőre nincs szüksége sírfeliratra, az ember a legnagyobb nyugalommal azt feltételezi, hogy csak a szokásos dolgok akadályozzák, s nem végleges ez az állapot.

– Nagyon is szokásosak – felelte Mirabel. – Ha ön moha vagy zuzmó lenne, esetleg porzóval és bibével rendelkezne, vagy bármilyen más, egyedülálló növényi tulajdonsággal, akkor az apám a legapróbb részletre is emlékezne önnel kapcsolatban. De ha ön lenne Canterbury érseke, és az apám lelki üdve függne attól, hogy egy bizonyos időpontban találkozzon önnel, ugyanaz lenne a helyzet, mint most.

Alistair túlságosan lefoglalta, hogy elfojtsa kínos érzéseit, így fel sem fogta Mirabel szavait. Szerencsére ekkor végre tudatosult benne a lány öltözéke, s gondolatai azon nyomban letértek a költészet ösvényéről.

A lovaglóruha drága szövetből készült és jól volt megvarrva, de divatjamúlt szabása és a lány színeihez nem illő zöld árnyalata miatt mégis borzasztóan festett. A főkötő is kiváló minőségű volt, de slampos. Alistair mélységesen megdöbbent. Hogyan lehetséges, hogy egy nőtől, aki láthatóan tisztában van a minőség fontosságával, ennyire távol áll a jó ízlés és a divat?

Az ellentmondás felzaklatta, s valószínűleg az elfojtott érzések magyarázták, miért bosszantotta fel, hogy a lány ahelyett, hogy kikötötte volna a főkötő szalagjait, csak még jobban összebogozta őket.

– Ezért arra kérem, hogy úgy tekintsen apám hiányára, mint jellembeli gyengeségre vagy különcségre – folytatta Mirabel a csomóval küszködve –, és ne vegye sértésnek. A fenébe! – Megrántotta a szalagot, amitől csak még szorosabb lett az általa létrehozott gordiuszi csomó.

– Felajánlhatom a segítségemet, Miss Oldridge? – kérdezte Alistair.

A lány hátralépett.

– Köszönöm, de nem látom be, miért kellene mindkettőnknek bosszankodnia egy makacs szalag miatt.

– Ragaszkodom hozzá – lépett közelebb Alistair. – Ön csak ront a helyzeten.

Mirabel egyik markába zárta a csomót.

– Nem látja, hogy mit csinál – érvelt a fiatalember, és félretolta a lány kezét.

Mirabel leengedte a kezét, és megmerevedett. Tekintetét a férfi nyakkendőjére szegezte.

– Arra kell kérnem, hogy egy kissé hajtsa hátra a fejét – mondta Alistair.

A lány engedelmeskedett, és elnézett a férfi feje felett valahová jobbra. Hosszú szempillája egy árnyalattal sötétebb volt a hajánál. Pír kúszott fel a nyakán, és ismét rózsásra festette az arcát.

Alistair kényszerítette magát, hogy lejjebb nézzen – el a túl széles száj mellett – és a csomóra összpontosítson, amely mostanra nagyon apró és kemény lett. Egészen közel hajolt, hogy lássa, meg tudja-e lazítani valahogy.

Azonnal megérezte a lány illatát, amely a várakozásával ellentétben nem nedves gyapjúszag, hanem maga a Nő illata volt. A fiatalember szíve néhányszor hevesen megdobbant.

Alistair elszántan figyelmen kívül hagyta a zavaró tényezőket, és sikerült is jól manikűrözött körmét bedugni az apró csomó egy résébe. A szalag azonban nedves volt, és a csomó nem volt hajlandó megadni magát. Alistair az arcán érezte a lány leheletét, amitől pulzusa felgyorsult.

– Úgy tűnik, reménytelen az ügy – egyenesedett fel. – Sebészeti beavatkozást javaslok.

Alistairnek később eszébe jutott, hogy azt kellett volna javasolni, hogy a lány küldessen a komornáért, de akkor és ott teljesen elvonta a figyelmét a telt alsó ajak és a lány szája sarka, amelyet beharapott a fogai közé.

– Rendben van – egyezett bele Mirabel még mindig valahová a fiatalember feje fölé nézve. – Tépje el vagy vágja el... amelyik gyorsabb. Ez a holmi több gondot okoz, mint amennyit ér.

Alistair elővette a zsebkését, és gondosan elvágta a szalagot. Legszívesebben letépte volna a főkötőt a lány fejéről, hogy aztán darabokra szabdalja, ledobja a földre, megtapossa és a végén a tűzre vesse... úgy mellékesen pedig pellengérre állította volna a kalaposnőt, aki képes volt ezt a szörnyűséget elkövetni.

Ehelyett inkább biztonságos távolságra húzódott a lánytól, eltette a zsebkést, és figyelmeztette magát, hogy higgadjon le.

Miss Oldridge lekapta a fejéről a főkötőt, egy pillanatig rámeredt, aztán hanyagul a közeli székre dobta.

– Így már jobb – mondta, és újra a férfira ragyogtatta mosolyát. – Már kezdtem aggódni, hogy egész életemben viselnem kell ezt a holmit.

A hullámzó, tüzes hajtömeg és a lány mosolya tekebábként tarolta le Alistair gondolatait, de a fiatalember határozottan újra felállította őket.

– Őszintén remélem, hogy nem – mondta.

– Kérem, bocsásson meg, amiért ezzel zaklattam. Merem állítani, hogy éppen elég megpróbáltatás lehetett idáig eljönni, most, hogy tudom, honnan érkezett.

– Matlock Bathból. Nem nagy távolság. Alig néhány mérföld. – Legalább húsznak tűnt a borzasztó utakon és a szemerkélő jeges esőben. – Nincs semmi baj. Visszajöhetek egy későbbi, alkalmasabb időpontban. – Amikor reményei szerint a lány valahol máshol lesz elfoglalva.

– Hacsak nem felel meg önnek, hogy papajafának álcázva jön, csak egy újabb elvesztegetett út lesz belőle – jelentette ki Mirabel. – Ha itthon is találná apámat, akkor sem lenne itthon, ha érti, mit akarok mondani.

Alistair nem igazán értette, de mielőtt magyarázatot kérhetett volna, két szolga jött be egy század könnyűdragonyosnak is elegendő élelmet tartalmazó tálcát cipelve.

– Nagyon kérem, szolgálja ki magát – mondta Mirabel –, amíg én egy pillanatra visszavonulok, hogy szalonképes állapotba hozzam magam. Ha már ilyen messzire eljött, akár el is mesélhetné, mi okból látogatott meg minket. Talán én is segíthetek.

Alistair biztos volt benne, végzetes lenne számára, ha csak egy perccel is több időt töltene a lánnyal kettesben. A mosolya teljesen összezavarta a gondolatait.

– Komolyan mondom, Miss Oldridge, nem okoz gondot, hogy később újra eljöjjek. Úgy tervezem, hogy egy ideig még a vidéken maradok. – Ameddig feltétlen szükséges. Megígérte Gordmornak, hogy megoldja a problémát, és addig nem tér vissza Londonba, amíg szavának nem áll.

– Nem számít, mikor jön vissza, mindig ugyanez lesz a helyzet. – Mirabel az ajtó felé indult. – Még ha sikerül is becserkésznie a papát, akkor sem fog önnel szóba állni. – Megállt, és kérdőn a férfira pillantott. – Hacsak ön nem valami növényész.

– Hogy mondja?

– Botanikus – magyarázta a lány. – Tudom, hogy a hadseregben szolgált, de ez nem jelenti azt, hogy a civil életben nincs valami más foglalkozása. Ön talán botanikus?

– A legkevésbé sem.

– Akkor a papa nem fog szóba állni magával. – Mirabel folytatta útját az ajtó felé. Alistair kezdte azt kívánni, hogy inkább hagyta volna, hogy a lány megfojtsa magát a főkötő szalagjával.

– Miss Oldridge – szólt utána. – Van nálam egy levél az édesapjától, amelyben nem csupán komoly érdeklődést mutat a terveimmel kapcsolatban, de úgy tűnik, határozottan kap az alkalmon. Nehéz elhinnem, hogy aki ezt a levelet írta, nem fog odafigyelni arra, amit mondani szeretnék neki.

Ez megállásra késztette Mirabelt. Tágra nyílt szemmel fordult a férfi felé.

– Az apám írt önnek?

– Nyomban válaszolt a levelemre.

– Azt mondja, ez egy tervezet – szólalt meg végül hosszabb szünet után a lány –, de nincs köze a botanikához.

– Csupán unalmas üzleti ügy – felelte Alistair. – Egy csatorna tervezete.

Mirabel egy kissé elsápadt, majd arca udvarias maszkká merevedett.

– Lord Gordmor csatornája.

– Ezek szerint hallott róla.

– Ki ne hallott volna?

– Igen, nos, úgy tűnik, némi félreértés adódott őlordsága terveivel kapcsolatban.

– Félreértés – tette csípőre a kezét Mirabel.

A szobában gyorsan zuhant a levegő hőmérséklete.

– Azért jöttem, hogy tisztázzam – magyarázta Alistair. – Lord Gordmor megbetegedett, elkapta az influenzát, de én a társa vagyok a vállalkozásban, és minden részletet jól ismerek. Biztos vagyok benne, hogy el tudom oszlatni az édesapja aggodalmait.

– Ha azt hiszi, hogy csupán aggódunk, komoly tévedésben van. Mi... és biztos vagyok benne, hogy a Longledge Hill-i birtokosok többségének nevében beszélek, megingathatatlanul ellenezzük a csatornát.

– Tisztelettel engedje megjegyeznem, Miss Oldridge, hogy szerintem az ajánlatunkat hamis színben tüntették fel, és biztos vagyok benne, hogy a longledge-i terület urai lesznek olyan tisztességesek, hogy megadják nekem a lehetőséget arra, hogy tisztázzam és megmagyarázzam a félreértéseket. Mivel az édesapja a környék legnagyobb földbirtokosa, vele kívántam először beszélni. Tudom, hogy az ő támogatása nagy súllyal esik majd a latba a szomszédainál.

A lány széles szájának sarka alig észrevehetően felfelé kunkorodott, kellemetlenül emlékeztetve Alistairt a saját apja mosolyára.

– Rendben, megkeressük a papát – mondta. – De talán megengedi, hogy néhány percre visszavonuljak és valami tisztább, szárazabb ruhát öltsek – mutatott a lovaglóruhájára.

Alistair elvörösödött. Annyira felizgatta Mirabel mosolya, bőre és illata, hogy meg is feledkezett róla, hogy a ruha nedves és a lány valószínűleg át van fázva. Arra kényszerítette, hogy ott ácsorogjon vele, pedig biztosan ég a vágytól, hogy megszabaduljon a nedves öltözéktől.

Egyáltalán nem fog arra gondolni, hogy a ruhától való megszabadulás magában foglalja... a gombok kigombolását, a szalagok megoldását, a fűző zsinórjának kifűzését...

Nem!

A csatornára összpontosított, a szénbányákra meg a gőzgépekre, és bocsánatot kért a figyelmetlenségért.

Mirabel hűvösen fogadta a bocsánatkérést, megkérte a férfit, hogy helyezze magát kényelembe, egyen-igyon, majd elhagyta a szobát, s ajkán még mindig ott játszott a mosoly, amely valójában nem is volt az.

Az üvegház, ahová a másik, de cseppet sem vonzóbb ruhát viselő Miss Oldridge vezette Alistairt, felvette a versenyt a régensherceg Carlton House-beli üvegházával. A régenshercegét azonban elsősorban szórakozásra használták, és ennek megfelelően vitték ki vagy hordták be a növényeket. Mr. Oldridge-nak sokkal több növénye volt, és nem is könnyen elmozdíthatók.

Még csak belső kertnek sem nevezte volna a helyet. Inkább múzeumra vagy növénykönyvtárra hasonlított.

Minden példány gondosan fel volt címkézve, részletes jegyzetekkel és a többi növényhez való viszonyára való utalásokkal. A növények közti helyeken nyitott jegyzetfüzetek feküdtek a porban, további jegyzetekkel, latinul és Mr. Oldridge kézírásával, ismerte fel Alistair.

Azonban sem a jegyzeteket író kéz, sem a hozzá tartozó úriember nem volt jelen az üvegházban. Mr. Oldridge-et nem találták az épületen kívüli melegházakban és kertekben sem.

Végül az egyik kertésztől megtudták, hogy Mr. Oldridge elmerült a magasabb régiókban növő mohák életének tanulmányozásában. A kertész biztos volt benne, hogy a gazdáját megtalálják a Heights of Abrahamen, amely a kedvenc helye lett az utóbbi időben.

Alistair nagyon jól tudta, hogy a Heights of Abraham Matlock Bathban magasodik. Még ha véletlenül el is kerülte volna a figyelmét a fákkal benőtt, meredek emelkedő és hatalmas sziklatömeg közvetlenül a szálloda mögött, akkor is tudta volna, mert a hely bővelkedett útjelző táblákban és plakátokban, amelyek ezt a tényt hirdették.

El sem akarta hinni, hogy megtette ezt az átkozott utat, miközben a férfi, akit keresett, végig ott volt a faluban, ahonnan indult, s valószínűleg épp most zuhan le a szikláról és töri ki a nyakát.

Miss Oldridge-re pillantott, aki a távolt fürkészte. Alistair eltöprenget, vajon mire gondolhat a lány.

Mindegy, mire gondol, mondta magának. Üzleti ügyben van itt. Csakis az apja véleménye számít.

– Az édesapja szokatlanul elkötelezettje... ööö... a hobbijának – jegyezte meg. – Nem sokan vállalkoznának a hegymászásra az évnek ebben a szakában. A mohák nem alszanak téli álmot, vagy mit szoktak a növények csinálni ilyenkor?

– Fogalmam sincs – felelte Mirabel.

Jeges köd szitált, és Alistair beteg lába görcsökkel és éles fájdalommal reagált a rossz időjárási viszonyokra. A lány azonban folytatta útját, és Alistair tovább sántikált mellette.

– Ön nem osztja az édesapja lelkesedését – állapította meg.

– Nekem egyszerűen nem fér a fejembe. Olyan tudatlan vagyok, hogy úgy képzelem, éppen elég mohát és zuzmót találna a saját birtokán, és nem kellene elgyalogolnia egészen a Derwent folyóig értük. Mégis, vacsorára mindig hazaér, és merem állítani, hogy a sétának és mászásnak köszönhetően még mindig nagyon fürge, s legalább nem... Ó, ott is van.

Közepes termetű, vékony testalkatú férfi lépett be a sövény egyik kapuján, és feléjük indult. Kalapja, vízhatlan kabátja jól megvédte az elemek támadásától, és csizmája is strapabíró anyagból készült.

Ahogy a férfi közelebb ért, Alistair felfedezte rajta a családi vonásokat. Miss Oldridge láthatóan inkább anyai ágról örökölte a külsejét, de a haja és a szeme mintha apjának ifjabb, élénkebb kiadása lett volna. A kor inkább kifakította, mint őszre festette a férfi haját, s szeme is halványabb kék, mint a lányáé, de tekintete eléggé átható volt.

A kölcsönös bemutatkozás után azonban a felismerésnek semmiféle jele nem mutatkozott a viselkedésében.

– Mr. Carsington levelet írt neked, papa – mondta Miss Oldridge. – Lord Gordmor csatornájáról. A válaszleveledben mára hívtad őt találkozóra.

Mr. Oldridge a homlokát ráncolta.

– Valóban? – Gondolkodott egy kicsit. – Á, igen, a csatorna! Smith is így végezte a megfigyeléseit, tudja. Lenyűgöző, igazán lenyűgöző. Rendkívül szívderítő. Nos, uram, remélem, itt marad vacsorára.

Azzal ment is tovább, otthagyva a bámuló Alistairt.

– Meg kell látogatnia az új növényeit – hallotta a hűvös, suttogó hangot maga mögül. – Aztán átöltözik a vacsorához. Télen korán szoktunk asztalhoz ülni. Nyáron divatosan későn fogyasztjuk el a vacsorát. Az egyetlen hely, ahol biztosan megtalálja az apámat, az ebédlő. Mindig percre pontosan érkezik. Bármerre is kószál, bármilyen botanikai rejtély nyűgözi is le, mindig időben ér haza a vacsorához. Javaslom, fogadja el a meghívást. Legalább két órája lesz, hogy előadja az ügyét.

– Igazán megtisztelő, de készületlenül jöttem, és nincs megfelelő öltözékem a vacsorához.

– Sokkal elegánsabb, mint bárki, akivel az utóbbi évtizedben volt szerencsénk együtt vacsorázni – nyugtatta meg Miss Oldridge. – Nem mintha a papa észrevenné, mit visel. És engem sem érdekel. A legcsekélyebb mértékben sem.

Tökéletesen igaz volt, hogy Mirabel Oldridge keveset törődött a ruházatával. Csak ritkán vette észre, mit viselnek mások, és egyszerűbbnek találta az életet, ha az ő ruháira sem figyelnek. Úgy öltözködött, hogy komolyan vegye az a sok férfi, akivel nap mint nap kapcsolatba került. Inkább hallgassák, mint nézzék, és a feladaton járjon az eszük, ez volt az elsődleges szempont.

Legnagyobb bosszúságára azonban túlságosan is sok figyelmet szentelt Mr. Carsington külsejének, elegáns kalapjától a tükörfényes csizmájáig.

Amikor először látta, a férfi nem viselt kalapot, ennek következtében Mirabel tudta, hogy dús, barna hajába aranyosan csillogó fürtök vegyülnek, mintha csak szemének aranyát tükröznék vissza. Arca szögletes, arcéle minden ízében nemes. Jóképű férfi volt a merengő fajtából, magas, széles vállú és hosszú lábú. Még a keze is hosszú volt. Amikor felajánlotta, hogy segít megoldani a főkötő csomóját, Mirabel a kezére nézett és megszédült.

Az sem javított a dolgokon, hogy a férfi olyan közel állt hozzá, amíg a bogon dolgozott, és ő megérezte a borotválkozószappanának vagy a kölnijének az illatát. Olyan halvány volt az illat, hogy nem tudta volna megmondani, melyik, vagy hogy nem csak képzelte-e az egészet.

De csak azért jött zavarba, mert ideges volt, mondta magának, ami teljesen érthető. Kényelmetlenül érezte magát, mert készületlenül érték, s ez legalább annyira kellemetlen volt, mint amennyire szokatlan.

Egy évekkel ezelőtti, majdnem katasztrófával végződő eset megtanította, hogy minden, az apjával kapcsolatos dologról informálva legyen. Így senki nem használhatta ki, nem zavarhatta össze, nem manipulálhatta vagy kényszeríthette rá az akaratát. Így sohasem került olyan helyzetbe, hogy tanácstalanul álljon. Mindig pontosan tudta, mi kell tennie.

Például ő intézte az apja teljes levelezését, elolvasta és meg is válaszolta a leveleket. Apjának nem volt más dolga, mint átolvasni és aláírni az üzeneteket. Legalábbis látszatra átolvasta őket, de az ember sohasem lehetett biztos benne, hol jár éppen az esze. Mr. Oldridge-et túlságosan lefoglalta, hogy felderítse a növények szaporodásának titkait, és nem volt ideje arra, hogy figyelmet szenteljen a rokonok leveleinek... vagy ügyvédjének, vagy bármely más témának, amely nem függött össze valamilyen módon a botanikával.

Mivel Mirabel egyetlen olyan levelet sem bontott fel, amely Mr. Carsingtontól jött, fogalma sem volt róla, mit írhatott a férfi, és elképzelni sem tudta, mit válaszolt az apja. Ha nem akar tudatlanul a vacsorához ülni, jobb lesz, ha minél előbb pótolja ezt a hiányt. Ezért nem is habozott, hogy mielőtt átadja Mr. Carsingtont a szolgáknak, akik megszárítják és kikefélik a férfi alkalmatlan öltözetét, és ellátják mindazzal, amire még szüksége van a toalettjéhez.

Bármennyire sietős volt is, Mirabel egy pillanatig mégis ottmaradt, és figyelte, ahogy a férfi elsántikál. Bárcsak ne tette volna! Szíve elszorult, mintha csak a férfiért sajogna, ami persze ostobaság volt.

Látott már ennél súlyosabb sérüléseket, sőt segített is ellátni őket. Ismert olyan férfiakat és nőket, akik legalább annyit, ha nem többet szenvedtek, mint Mr. Carsington. Olyanokat is ismert, akik legalább olyan bátran harcoltak, mint a férfi, és a töredékét sem kapták annak a csodálatnak, ami a fiatal nemest övezte. Különben is, mondta magának Mirabel, a férfi túlságosan elegáns és magabiztos volt, nem szorul senki szánalmára.

Mirabel félresöpörte a sántikálást a gondolatai közül, és az apja dolgozószobájába sietett. Ahogy Joseph mondta is, apja naplója az íróasztalon feküdt, az aznapi dátumnál nyitva, és a találkozó annak rendje s módja szerint be volt jegyezve.

Mirabel gyorsan átkutatta az asztalt, de nyomát sem találta Mr. Carsington levelének. Apja nagy valószínűséggel zsebre gyűrte és jegyzeteket firkált rá, vagy talán el is hagyta. A válasz másolata szerencsére megvolt, mert azt az emlékeztető füzetébe írta, nem valami kósza lapra.

A levél tíz nappal azelőtt kelt, és pontosan azt tartalmazta, amit Mr. Carsington is mondott: apja érdeklődését fejezte ki, és nagyon is késznek mutatkozott, hogy a csatornáról tárgyaljon.

A szavak láttán Mirabelnek elszorult a torka.

A levél azt az apát idézte, akit valaha Mirabel ismert, aki annyi minden és mindenki iránt érdeklődött. Mennyire szeretett beszélgetni... és hallgatni, még a kislányok fecsegését is. Mirabel emlékezett rá, ahogy a lépcsőn ülve a lentről felhallatszó hangokra fülelt a gyakori vacsorák, kártyaparti és más társasági rendezvények idején. Hányszor hallgatta, ahogy apja és anyja az asztalnál, a könyvtárban, a nappaliban vagy a dolgozószobában beszélgetnek!

De miután anyja meghalt tizenöt évvel azelőtt, apja fokozatosan a botanika felé fordult, s egy idő után jobban érdekelték a növények, mint az emberek. Csak ritkán merészkedett elő a növények világából, s olyankor is csak nagyon rövid időre.

A legutóbbi ilyen alkalmat Mirabel elszalasztotta. Apja biztos az alatt a néhány nap alatt került kapcsolatba ismét a való világgal, amíg ő meglátogatta volt nevelőnőjét Cromfordban. Ezen látogatás alkalmával vette Mirabel azt a főkötőt, amellyel majdnem sikerült megfojtania magát aznap délután.

El sem akarta hinni, hogy hagyta a férfinak, hogy ennyire felzaklassa. Elvégre találkozott ő már a fajtájával.

Londoni két szezonja alatt, amelyek emberöltőnyi távolságúnak tűntek, Mirabel számtalan hozzá hasonló férfival találkozott: elegáns, csiszolt modorú úriemberekkel, akik sohasem jönnek zavarba, és mindig tudják, mit kell tenniük vagy mondaniuk.

Hallott ő már ilyen hangokat is, olyan mély zengésűt, hogy a leghétköznapibb kijelentés is mély bensőséget sugallt, s minden közhely édes titoknak hangzott.

– Mindent láttam s hallottam már – morogta maga elé Mirabel. – Mr. Carsington sem különb a többinél. Ő is csak egy londoni ficsúr, aki a falusi fajankót látja bennünk. Szerinte mi mind tudatlan vidékiek vagyunk, akik nem tudják, mi a jó nekik.

Mr. Carsington hamarosan rá fog jönni, hogy tévedett.

Addig is, a papával folytatott beszélgetése a vacsoránál roppant érdekesnek ígérkezik.

Második fejezet

Bár Alistair nem állította, hogy lángelme lenne, általában viszonylag gyorsan össze tudta rakni a tényeket.

A mai napon azonban összeesküdtek ellene a körülmények. Miss Oldridge az öltözködés terén tanúsított szörnyű ízlését tekintve úgy tűnhetett, elég elegáns egy vidéki vacsorához. De ő ehhez jobban értett.

A lelkiismeretes szolgáknak és a lobogó tűznek köszönhetően a ruhái megszáradtak és gondosan ki is kefélték őket. De ez az öltözék délutáni viselet volt, és a legszorgosabb szolgák sem tudtak belőle elfogadható esti öltözetet varázsolni.

Ráadásul a szolgák nem tudták tüstént kitisztítani és kikeményíteni a nyakkendőjét, így az most ernyedten lógott, és a hajtások is teljesen rossz helyre kerültek, ami szörnyen dühítette.

Közben a lába, amely gyűlölte a nedves időjárást, és legszívesebben Marokkóban élt volna, azzal büntette a hideg, szitáló ködben való sétáért, hogy görcsös csomókba rándult.

Ezek a bosszúságok, hozzávéve a kudarcát is, rádöbbentették, amit még a legostobább alak is órákkal ezelőtt kitalált volna.

Miss Oldridge porzókról és bibékről beszélt, s megkérdezte, Alistair botanikus-e. Alistair látta az üvegházat, a jegyzeteket, a többholdnyi melegházat.

De amikor nem a ruhája miatt idegeskedett vagy nem a lába kínozta, akkor a lány töltötte ki a gondolatait. Ennek következtében csak akkor döbbent rá az igazságra, amikor vacsora előtt a fogadószobában Mr. Oldridge részletesen ismertette vele Hedwignek a mohák szaporítószerveivel kapcsolatos megfigyeléseit: ez az ember rögeszmés.

Alistair ismerte ezt a betegséget. Volt egy bigottan vallásos sógornője és egy unokatestvére, aki megszállottan próbálta megfejteni a rosette-i kő hieroglifáit. Mivel a hozzájuk hasonlók csak ritkán szakadtak ki önszántukból az általuk választott szellemi közegből, az ember kénytelen volt őket határozottan és szó szerint karon ragadni és valahová máshová vinni.

Így aztán, amikor a második fogást felszolgálták, és házigazdája félbeszakította az oktatást, hogy minden figyelmét a liba felvágására fordíthassa, Alistair kihasználta az alkalmat.

– Igazán irigylésre méltó, hogy mennyi adat áll a rendelkezésére – kezdte. – Bárcsak öntől kértünk volna tanácsot, mielőtt előterjesztettük volna a csatorna javaslatát. Nagyon remélem, uram, hogy ezúttal számíthatunk a tanácsaira.

Mr. Oldridge folytatta a szárnyas feldarabolását, de száját összeszorította, és a homloka is ráncba szaladt.

– Szívesen megváltoztatjuk az útvonalat, ha ez okozza a gondot – ütötte tovább a vasat Alistair.

– Meg tudná úgy változtatni, hogy egy másik megyén vezessen át? – érdeklődött Miss Oldridge. – Somersethire-en például, ahol már amúgy is tönkretették a tájat a salakdombok?

Alistair ránézett a vele szemközt ülő lányra, bár ezt eddig elszántan igyekezett kerülni, mióta megpillantotta az estélyi öltözékét.

A ruha hideg, levendulaszínű volt, amikor a lánynak csak meleg színeket lenne szabad viselnie. A ruha nyaka magasan záródott, és csipkeszegély fedte el vállának és nyakának azt a kis részét, amelyet az ingváll szabadon hagyott. A csodálatos hajtömeget ügyetlen kontyba fonták a tarkóján, ékszerként csak egy egyszerű láncon függő ezüstmedált viselt.

Alistair eltöprengett, hogyan tud a lány úgy a tükörbe nézni, hogy ne látná a nyilvánvalót: minden egyes darab, amelyet kiválasztott, hogy felékesítse magát, teljesen, tökéletesen és jóvátehetetlenül rossz volt. Biztosan hiányzik belőle az adottság, amellyel a világon minden más nő rendelkezik. Vajon ez csak a nagyothalláshoz hasonló rendellenesség, tűnődött Alistair, és a bosszúság, amit a lány láttán érez, azonos-e egy zeneszerető ember bosszúságával, amikor egy rosszul felhangolt hangszert vagy hamisan éneklő előadót kell hallgatnia?

Szerette volna visszaparancsolni a lányt a szobájába, hogy öltözzön fel rendesen, de nem tehette, ami őrjítő volt.

Biztosan ez a magyarázata, hogy olyan hangon és stílusban válaszolt, amellyel idegesítő öccseit szokta rendreutasítani.

– Miss Oldridge, engedje meg, hogy kiigazítsam egy apró tévedését. A csatornák nem produkálnak salakdombokat. Azt a szénbányák teszik. Jelenleg csak Lord Gordmor bányászik szenet a környéken, de az ő bányái is legalább tizenöt mérföldre vannak innen. Az egyetlen vidék, amelynek látványát tönkreteszi, az a saját birtoka, s azt is csak azért, mert az a föld semmi másra nem alkalmas.

– Szerintem inkább birkákat kellene legeltetnie. Arra biztosan alkalmas lenne, és jóval kevesebb gonddal és zajjal járna.

– Önnek joga van azt gondolni, amit csak akar – felelte Alistair. – Nem szeretném korlátozni az élénk képzeletét.

Mirabel tekintete felszikrázott, de a fiatalember máris a házigazdához intézte szavait, mielőtt a lány visszavághatott volna.

– Nyíltan bevalljuk, hogy az indokaink önzők és gyakorlatiasak – mondta. – Elsődleges célunk a szén olcsóbb és hatékonyabb elszállítása.

Oldridge, akit lefoglalt, hogy a liba mely részével kínálja vendégét és a lányát, csak biccentett ezt hallván.

– Így Lord Gordmor több emberhez tudja majd eljuttatni a szenet – folytatta Alistair –, és persze alacsonyabb áron. Mindazonáltal nem csupán ő és a vevői húznak hasznot a dologból. A csatorna által ön és a szomszédai is könnyebben jutnak több áruhoz. A törékeny holmikat jobb a vízen szállítani, mint a döcögős, göröngyös utakon, ha azt akarjuk, hogy egy darabban érjék el az úti céljukat. Gazdaságosabban tudja szállítani a trágyát és a mezőgazdasági termékeket a különböző piacokról vagy piacokra. Röviden szólva, a longledge-i területen a földtulajdonosoktól kezdve a munkásokig mindenki csak nyer az üzleten.

– Lord Hargate az utóbbi időben nem túl gyakran járt errefelé, még akkor sem, ha nem ülésezett a parlament – jegyezte meg Mr. Oldridge. – A politika komoly fizikai és szellemi munkát jelent, és kifárasztja a lelket. Remélem, jól van az édesapja!

– Igen, köszönöm – felelte Alistair. – Szeretném azonban világossá tenni, hogy neki semmiféle érdekeltsége nincs Lord Gordmor tervében.

– Jól emlékszem még a múlt század csatornaépítési mániájára – mondta Mr. Oldridge. – Akkor építették a Cromford-csatornát, és belekezdtek a Peak Forrest-ibe. Mr. Carsington, rá tudom venni, hogy megkóstolja ezt a currymártást?

Alistair felkészült rá, hogy tovább magasztalja Gordmor csatornájának előnyeit, ugyanakkor vacsoránál ültek, és az ember nem beszél üzletről a vacsoraasztalnál. Csak azért hozta szóba a témát, mert Miss Oldridge szerint ez volt a legjobb alkalom, hogy az apja elé tárja az ügyet.

Nem volt túl nehéz azonban egy kis időre félretenni az üzletet. Alistair örült, hogy emlékeztették az étkezésre, mivel az ételek mind választékban, mind elkészítésben magasan túlszárnyalták azt, amit az ember egy ilyen isten háta mögötti helyen várt volna.

A szakács kétségkívül igazi kincs. Még a komornyik és az inasok is megállták volna a helyüket bármelyik előkelő londoni házban, beleértve a Hargate-házat is.

Milyen kár, hogy a hölgy, aki ennyire rátermetten igazgatja a háztartást, nem talál magának egy olyan komornát, aki elejét venné a divat terén elkövetett rémtetteinek.

– Mi vitte rá, hogy a csatornák iránt kezdjen el érdeklődni? – kíváncsiskodott Mr. Oldridge. – Kétségtelen, hogy a mérnöki fortélyok lenyűgözőek, ön azonban nem tűnik olyannak, mint aki Cambridge-ben végzett.

– Oxfordba jártam.

A két patinás egyetem közül Cambridge-ről tartották úgy, hogy komolyabb matematikai és tudományos képzést ad.

– Azt hiszem, Smith csak úgy, saját magától tanult – mondta tűnődön a házigazda. – Mit tud az őskövületekről?

– Az oxfordi professzorokon kívül? – kérdezett vissza Alistair.

Elfojtott kuncogást hallott, és az asztal túloldalára nézett, de nem volt elég gyors.

Miss Oldridge komoly ruházatához illő komoly arccal ült. Tekintete apjáról a fiatalember felé fordult.

– A papa Mr. William Smith A kőzetrétegek fosszília alapú azonosítása című könyvéről beszél. Ismeri?

– Ez túl mélynek tűnik nekem – felelte Alistair, és figyelte, ahogy a lány visszafojt egy mosolyt. Ezek szerint nem érzéketlen a szójátékok iránt. – Nem vagyok tudós.

– De hiszen érinti az ásványi rétegeket – mondta Miss Oldridge. – Azt hittem... – Ő is a homlokát ráncolta, bár sokkal helyesebben, mint az apja. – Biztosan Mr. Smith földtani térképét használták.

– Hogy meghatározzuk a csatorna útvonalát?

– Hogy kiderítsék, érdemes-e feltúrni a földet szén után egy olyan területen, amely szinte megközelíthetetlen. – A lány oldalra hajtotta a fejét, és olyan tekintettel nézte Alistairt, mintha ő is egy azonosításra váró kövület lenne. – Szenet Angliában szinte bárhol lehet találni, de némely helyeken nagyon nehéz a felszínre hozni vagy elszállítani – magyarázta. – Bizonyára jó oka van azt feltételezni, hogy a Lord Gordmor birtokán található szénkészlet megér ennyi erőfeszítést. Vagy egyszerűen csak fúrni kezdtek anélkül, hogy a gyakorlati szempontokat mérlegelték volna?

– A Peakről köztudott, hogy természeti kincsekben gazdag – mondta Alistair. – Lord Gordmornak minden esélye megvolt, hogy olyasmit talál a földjén, ami megéri az erőfeszítést: ólmot, mészkövet, márványt, szenet.

– Lord Gordmor? De nem azt mondta, hogy társak? Minden részletet jól ismerek, úgy rémlik, szó szerint ezt mondta.

– November óta vagyunk társak. Lord Gordmor korábban vágott bele a bányászatba, közvetlenül azután, hogy hazatért a kontinensről.

Igazság szerint Gordmor a háborúból hazatérve ijesztő állapotban találta a pénzügyeit. Még a northumberlandi birtokát sem volt képes fenntartani. A jószágigazgatója tanácsolta neki, hogy próbálja meg kiaknázni a derbyshire-i uradalmat, és a kétségbeesett Gordy szén után kezdett kutatni.

Alistairnek azonban nem állt szándékában barátja személyes ügyeit feltárni egy tapintatlanul faggatózó ifjú hölgy... vagy, ami azt illeti, bárki más előtt.

– Értem. – Miss Oldridge lesütötte a szemét. – Akkor önök mindketten Wellington herceg mellett harcoltak. De ön az, aki kettejük közül híres. Még itt, Derbyshire vad vidékén is mindenki hallott önről.

Alistair elvörösödött. Nem tudta, a lány Waterloora vagy dőreségének bizonyítékaira gondol-e. Sajnos mindkettő részletei ismertek voltak a széles tömegek előtt. Lassan közönyössé kellett volna válnia, ha múltjának botlásaira emlékeztetik, oly gyakran megtörtént már. Ő azonban nem tudott közömbös maradni, és forrón kívánta, hogy a botorságáról szóló mesék bárcsak ne értek volna el idáig.

– Ön erősen hasonlít Lord Hargate-re – szólalt meg Mr. Oldridge. – Jól tudom, hogy jó sok fiúval áldotta meg a sors?

Alistair megkönnyebbülten vette tudomásul a témaváltást, és beismerte, hogy négy fivére van.

– Biztosan akadnak, akik azt mondják, hogy ez nem is olyan sok – fűzte tovább a szót a házigazda. – Szerencsétlen királyunk tizenhat gyermeket nemzett.

III. György király már néhány éve teljesen bolond volt, így nem alkalmas az államügyek intézésére. Ennek következtében a legidősebb fia uralkodott helyette régenshercegként; ő ugyan nem volt őrült, de szintén nem az ésszerű viselkedéséről vált híressé.

– Akadnak, akik jobban szeretnék, ha szerencsétlen uralkodónk kevesebb, de sikerültebb gyermeket nemzett volna – mondta Miss Oldridge. – Lord és Lady Hargate csak öt fiúval dicsekedhet, de azok közül kettő példakép, egy pedig híres waterlooi hős. Merem állítani, hogy a fiatalabb fivérei is be fogják bizonyítani rátermettségüket, ha elérik a felnőttkort.

– Úgy látom, nagyon sok mindent tud a családomról, Miss Oldridge – jegyezte meg Alistair.

– Mint ahogy mindenki más Derbyshire-ben. A Hargate-ek a megye legősibb famíliái közé tartoznak. Az apját igazi hatalomnak tartják a Lordok Házában. A bátyjai is több csodálatra méltó ügyben is részt vállaltak. Minden londoni lap részletesen beszámolt az ön harctéri vitézségéről, és a helyi lapok is rengeteg nyomdafestéket szenteltek a dolognak. De még ha véletlenül elkerülte volna is a neve a figyelmemet a lapokban, akkor sem maradhattam volna tudatlanságban, mivel időről időre megemlítették a londoni barátaimtól és rokonaimtól kapott levelekben.

Alistair magában összerezzent. Alig két napot töltött a csatatéren. Annyira zöldfülű volt, hogy kész csoda, hogy nem lőtte el a saját orrát. Rejtély volt, miért pont belőle csináltak hírességet a lapok, ráadásul igazán bosszantó rejtély.

Lába ismét görcsökkel kínozta.

– Ez már régi történet – mondta azon a jeges hangon, amellyel mindig sikerült befagyasztania a témát.

– De nem errefelé – közölte Miss Oldridge. – Azt javaslom, készüljön fel a helyiek csodálatára.

A fiatalember jeges hangja nyilvánvalóan cseppet sem hatott Mirabelre. A lány vidám csevegése éberségre intette Alistairt.

Jól tudta, jobban, mint bármely más férfi, hogy az asszonyi beszéd tele van rejtett utalásokkal, amelyeknek semmi köze sincs a kimondott szavakhoz. Nem mindig tudta ugyan, mire is gondol a nő, de általában biztosra vette, hogy több van a szavak mögött, mint amennyit kimondott, és azzal is tisztában volt, hogy ez a több gyakrabban jelent bajt, mint nem.

Most is bajt szimatolt, és érezte, hogy a lány bármelyik pillanatban előrukkolhat vele, de nem tudott rájönni, mi lehet az.

Amit viszont tisztán felfogott, hogy Mirabel frizurája lassan szétesett. Egy rézvörös fürt elszabadult a kontyból, és a nyakába hullt. A feje tetején több tincs is kibújt a fogságból, és az égnek meredt. Alistair figyelte, ahogy a hosszú fürtöt kirázza az arcából és a füle mögé simítja.

Olyan mozdulat volt ez, amit egy nő megengedhet magának, amikor már levetkőzött és a haját is leengedte... vagy éppen alvás után felemeli a fejét a párnájáról... vagy szeretkezés után.

A vacsoraasztalnál azonban nem tesz ilyesmit az ember. Ide tökéletesen fésült frizurával és kifogástalanul öltözve illett volna érkeznie. Egyáltalán nem volt helyes, hogy lassan úgy fest, mintha az imént erőszakolták volna meg.

Ne foglalkozz vele, intette magát Alistair, inkább készülj a bajra. Megpróbált az ételre figyelni, de elment az étvágya. Túlságosan is tudatában volt a lány jelenlétének, az intim mozdulatnak, a zabolátlan fürtöknek... és a szinte tapintható feszültségnek. Még akkor sem tudott megfeledkezni erről, amikor másfelé nézett vagy más irányba terelte a gondolatait.

Nyilvánvaló volt, hogy a házigazda semmit sem érzékel ebből a feszültségből. Mr. Oldridge elégedett arccal, maga elé révedve vacsorázott tovább. Nagy szerencse, hogy annyit sétált és mászott, mert botanikus létére annyit evett, amennyi két megtermett embernek is javára vált volna.

A vacsora hátralevő részében Mr. Oldridge a tulipánokkal végzett kísérleteiről mesélt. Végül Miss Oldridge távozott, magukra hagyva a férfiakat, hogy megihassanak egy pohár portóit, és lehetőséget teremtve Alistairnek arra, hogy kiverje a fejéből a látványát.

A fiatalember az üzletre összpontosította a figyelmét, és belekezdett, hogy megismertesse a csatornázás ügyét Mr. Oldridge-dzsel.

Mialatt beszélt, házigazdája tűnődve szemlélte a csillárt.

Valamit mégis hallhatott, mert amikor Alistair befejezte az előadást, a botanikus megszólalt: – Igen, persze, értem én az álláspontját, de tudja, ez nagyon bonyolult dolog.

– Egy csatorna általában ritkán egyszerű ügy – értett vele egyet Alistair. – Amikor az embernek mások földjét kell igénybe vennie, akkor arra is fel kell készülnie, hogy megfelelő módon kárpótolja őket, és a különböző feleknek nagyon is különbözőek lehetnek az igényeik.

– Igen, igen, de ez nagyon hasonlít a tulipánnal végzett kísérletre – mondta a házigazda. – Ha nem termékenyíti meg farina fecundensszel{1}, nem hoz magvakat. Ez benne van Bradley tanulmányában, de Miller is hasonló kísérletekről számol be. De van a Kertészeti lexikonnak olyan kiadása, amelyikben nem találja meg ezt a beszámolót. Kölcsönadom önnek a saját jegyzeteimet, hogy elolvashassa.

Az abszolút oda nem illő válasz után Mr. Oldridge javasolta, hogy csatlakozzanak Mirabelhez, aki a