Apámnak, amiért mindig hitt bennem

Megjegyzés az Olvasónak

Azt hittem, hogy a levelek, amelyek ebben a könyvben olvashatóak, nem léteznek, legalábbis nem teljes terjedelmükben. Eszembe jutott, amit az egyik életrajzíró írt, miszerint „[Theodore Roosevelt és Alice Lee] egymással folytatott levelezésének minden emléke eltűnt”. De én itt az egymásnak írt leveleiket vizsgálhattam, ha óvatosan is, elvégre ezek az 1800-as évekből származnak.

Ahogy átmásoltam a fiatal Theodore Roosevelt és első szerelme, Alice Hathaway Lee közötti levelezést, meghatódtam a szövegek fájdalmas szépségén, és rájöttem, hogy mindenki megérdemli, hogy hallja a hangjukat, mindkettejükét. A levelek, valamint a naplóbejegyzések, tanúvallomások, újságcikkek, kiadványok és egyéb források alapján akartam megalkotni a történetüket, amely Theodore Roosevelthez, Alice Hathaway Leehez és mindazokhoz kapcsolódik, akik hatással voltak a világukra, és tanúi voltak nemzeti történelmünk egy fordulópontjának. A regény a fennmaradt dokumentumokból származó írott és elhangzott szavakkal egyaránt megismerteti az olvasókat, és egyben illusztrálja a meghatározó korszakban – az „aranyozott korban” – zajló változásokat.

Miután végigolvastam az utolsó leveleket, úgy döntöttem, hogy jó volna egy fényképet készíteni velük, miközben az őket őrző Harvard Egyetem Houghton Könyvtárában található hosszú faasztalok egyikénél ülök. Miközben elkészítettem a képet, döbbenten láttam, hogy mi lóg a mögöttem lévő falon: Roosevelt elnök portréja.

Talán ő is azt akarta, hogy lássuk őket.

Mikor ragyog a fény, ha a sötétség
megtagadja a hajnalt?

Mikor nyílik meg a szív, amikor az elme
elutasítja hívó szavát?

Mikor lesz látható a szeretet,
amikor mindenki elfordul az igazságától?

Az 1878-as évben, annak ellenére,
hogy a történelem hátat fordított nekik,

az elfelejtett emberek olyan szenvedéllyel éltek,
amitől a világ örökre megváltozott.

I. rész

Soha nem tettem semmit, amivel ilyen szerencsét érdemeltem volna ki.

THEODORE ROOSEVELT

Első fejezet

Theodore bolyongása

COWBOYOK FÖLDJE, ÉSZAK-DAKOTA

1884 TELE

A JELENBEN

A hideg olyan könyörtelenül tombol, hogy az egykor aranyló préri acélkemény kéreggé jegesedik. Csend és némaság honol, a földek üresek, míg egy suhogás nem hallatszik, ami az ablakhoz csalogat engem. A kunyhóm előtt bozontos fenyők csoportja ringatózik. Az ablaküvegnek támaszkodva érzem a fagyot az arcomon, ahogy lehunyom a szemem, és hallgatózom. Üveghangú ágak érnek egymáshoz, és úgy zengenek, mint egy eolhárfa akkordjai – éteri hangok süllyednek, emelkednek, lebegnek. A dallam felidézi az emlékeket arról a napról, amikor először láttam Alice Hathaway Leet, amikor olyan eleganciával mozgott, hogy maga a szó sem ismerhette saját jelentésének ilyen mélységét.

A szellő elcsendesedik, a zene elhal. Én mozdulatlan maradok. Hová tűnt vajon?

Megállok, hogy átgondoljam, mit tegyek. Várjak egy újabb széllökésre? Van egy hely a szurdokban, ahol a szelek végigfütyülnek egy csatornában. Biztos, hogy ott megremegnek a fenyők. Nincs olyan messze, vagy itt maradhatok egyedül ebben a faragatlan nyárfarönkökből épült, mohaszagú, egyszerű tanyaházban. Nincs sok időm, ahogy közeledik az éjszaka; a haldokló napfénynek már csak a foszlányait látom a horizonton.

Hátralépek az ablaktól, és ránézek egyetlen kincsemre e primitív dolgok között, az arannyal keretezett képünkre, amely a két kezem által ácsolt íróasztalon áll.

Veszélyes lehet eljutni a mély, keskeny átjáróhoz. Ezekben a brutális télközépi hónapokban a légáramlatok gyorsan felerősödhetnek, és végigdüböröghetnek a csupasz kanyonokon, olyan hideget hozva, amely pengeként hasít a testbe.

Nem vagyok hajlandó nélküle tovább folytatni. A küszöbhöz lépek, lenyomom a nyikorgó kilincset, kinyitom az ajtót az őrületbe.

Igen, többet akarok. Többre van szükségem.

Második fejezet

A csinos Alice Lee

SALTONSTALL-BIRTOK, CHESTNUT HILL, MASSACHUSETTS

1878. OKTÓBER 18.

A MÚLT

A minden körben elitnek számító családba született Alice tudta, hogy úgy kell ülni, ahogy egy bostoni brahminhoz illik: illedelmesen. Az illemre ügyelve fehér kesztyűs kezét ölében pihentette a fodrokkal díszített, bő, indigókék színű hétköznapi ruha anyagán. A hamvas szépség, akinek még kilenc hónap volt vissza a tizennyolcadik születésnapjáig, szőkésbarna haját feltűzve, vízhullámokkal feszesre formázott frizurában hordta. Szálfaegyenesen tartotta a derekát, miközben a keleti fekvésű verandán ült egy magas támlájú, gazdagon faragott hintaszékben, ám a tartózkodó viselkedés ellenére lelke háborgásáról árulkodott a szék szeszélyes nyikorgása: előre, hátra, megáll, hátra, megáll, és előre.

– Nem több mint egy megkérdőjelezhető kísérlet – érvelt az unokatestvére, Richard Saltonstall kemény hangon.

A teljes képtelenségnek ez a fröcsögése bosszantotta, akárcsak az, amit a fiú csoporttársa, Hodges Chate mondott. Mindkét fickó előtte ült. Alice olvasta a The Cambridge Tribune-ban megjelent újságcikket, amelyre hivatkoztak, és amely arról a javaslatról szólt, hogy a Harvard College-ba nők is felvételt nyerjenek, de ne ugyanazon a kampuszon, hanem egy külső, csak nők számára fenntartott épületben tanulhassanak.

– Nem értem, mi lehet a célja egy ilyen ostobaságnak – szólt a nagyképű Hodges, akinek igen kellemetlen orrhangja volt.

Alice a nyakát jobbra nyújtva próbálta elterelni a figyelmét azzal, hogy egy furcsa színű madarat figyelt, ami leszállt egy kanadai fenyő ágára. Ha nem lett volna cseresznyepiros feje, a tollas jószágot talán kihívás lett volna észrevenni, mivel csak fekete és fehér tollak borították a teste többi részét. Nagy, vésőszerű csőréből gurgulázó énekszó hallatszott.

– Egyértelműen nevetséges – jött a válasz Richardtól egy hangos sóhaj után, komor hangon.

Alice egyre ingerültebbé vált, de igyekezett megőrizni higgadtságát, mert tudta, hogy származása kifogástalan, hiszen keleti parti arisztokrata felmenői Lincolnshire-ből származtak, Sir Isaac Newton és lord Alfred Tennyson hazájából.

A szélesre tárt szárnyakra koncentrált. Hogy a madár hím vagy nőstény volt-e, nem tudta megmondani. Talán egy ornitológus tudná, gondolta. Ahogy hallotta, egyes nemzetségeknél a hímek merészebb színekben pompáznak, hogy versenyezzenek a nőstények kegyeiért, míg a nőstények a fészkük védelmében beleolvadnak a környezetbe. Ez az elbűvölő szárnyas teremtmény a kettő tökéletes kombinációjával büszkélkedett: a hátán fekete tollakkal, amelyeken fehér foltok voltak, és az egyedi, cseresznyepiros fejével.

– Abszurd! – folytatta a hablatyolást az a férfi, aki nem a vérrokona volt, és aki kifejezetten az egyik lehetséges női jelöltet vette célba, egy hölgyet, akit a Harvard professzorai képeztek magántanárként. – Ismétlem, teljes bizonyossággal mondom, vénlány lesz belőle.

Alice az alsó ajkába harapott, hogy magában tartsa a véleményét, amely egy sziporkázó kitörésben készült elszabadulni. Még a levendulaparfümje illata sem tudta oldani a feszültségét, pedig ez általában nyugtatóan hatott az idegeire. A széke megállt az árnyékban. A türelme fogytán volt. Fogait összepréselte. A szemhéját szorosan becsukta. Egy egyszerű, szúrós kérdés hagyta el a száját:

– Miért, uraim, miért nem beszélnek soha az agglegényekről?

A férfiak kihúzták magukat, a hátuk éppolyan egyenes lett, mint a merev támlájú székeiké.

Alice kedélyes hangon fogalmazta meg a kérdést, de rájött, hogy talán egy hajszálnyival erőteljesebb volt, mint illett volna.

– Egyikről beszélnek, a másikról nem.

Mindegyikük feléje fordult. Egyforma tengerészkék hétköznapi zakót és barna nadrágot viseltek, középen elválasztott hajjal, nyírt szakállal és kérdő tekintettel.

– Agglegényekről? – kérdezte Richard.

– Agglegény. – A lehető legkedvesebb hanglejtést használta, amire csak képes volt. – Vénlány.

Az unokatestvére homlokát ráncolta, majd felszisszent. Alice egyenesen rámeredt.

– Ez a két kifejezés nem ugyanazt jelenti?

– Egy agglegény maga választja az egyedüllétet – tiltakozott Richard.

Alice érezte, hogy forróság önti el az arcát.

– És egy vénlány nem?

– Egy vénlány az vénlány! – kiáltott fel Hodges, és a megjegyzést gúnyos kuncogással toldotta meg.

Alice felemelte a kezét az öléből, és megragadta a szék karfáját. Csipkés csizmája szilárdan a padlódeszkán maradt, miközben ringatózott.

Hodges tekintete fel-alá járt a testén.

– Egy agglegény azt kérhet feleségül, akit csak akar.

– Ősi előítélet! – fakadt ki a lányból, és cseppet sem bánta, hogy kimondta ezt.

Hodges hosszú, keskeny arca elnyúlt, a szeme elkerekedett, kilátszott alul a szeme fehérje.

– Az ősi előítéleteket gyökerestől kell kigyomlálni. – Nem lehetett megakadályozni, hogy ezek a szavak kibukjanak a száján.

– Látom, hogy jobban vagy, Alice. – Ez Richardtól jött, egy vigyor kíséretében.

Igen, két hét ágyban töltött idő után végre jobban volt, de ennek semmi köze sincs ahhoz, hogy az előítéletük sértő.

– Nem elég jelentős az, hogy a legutóbbi népszámláláskor a nők száma meghaladta a férfiakét? – Nem válaszoltak a kérdésére. Folytatta: – Nyolcszáznyolcvannyolcezerrel!

Gyors, rövid léptek szakították félbe. Richard húga rohant ki; Rose unokanővére mindig vidámnak tűnt a kerek állával, telt nyakával, nagy, barna, rebbenő tekintetével és kissé feszült mosolyával. Fekete haja magas kontyban ült, hullámokban tapadt a fejéhez. Rose leült az Alice-től balra álló üres hintaszékbe, kezét Alice karfát szorító kezére tette, és szinte énekelve kapcsolódott be a beszélgetésbe:

– Ismerek egy öreg agglegényt, akit egyetlen épeszű szépasszony sem akarna – mondta Rose derűsen. – Mi van azzal a hátborzongató agglegénnyel a dohos boltban a városban?

Alice pontosan tudta, kiről beszél: egy preparátorról, akinek kitömött állatok voltak komor műterme kirakatában.

Rose a férfiak felé irányította a következő döfést:

– Még egy vénlány is kosarat adna annak az aszott madárnak.

A férfiak kuncogással reagáltak.

– Az az ember egy részeges, vén bolond! – kapott Richard gyorsan levegő után. – A tények azonban tények, Alice.

– Ez a diák, Miss Abigail Leach, már huszonhárom éves, amennyire én tudom. – Hodges állkapcsa megfeszült, arckifejezése drámaian gúnyossá vált. – Huszonhét éves lenne a diploma megszerzésekor, már ha egyáltalán képes lesz elérni egy főiskolai – Hodges feltartotta az ujjait, idézőjelekkel gesztikulálva, ahogy a következő szót kimondta – „diplomát”. A hölgy nem lesz képes férjhez menni. Ismétlem, vénlány lesz belőle.

– Egyetlen törvény sem írja elő a házasságkötéshez szükséges maximális életkort. Különben is, miért kellene Miss Leachnek megházasodnia? – vágott vissza Alice. – Az oktatás lehet a társa.

– A gyerekszülésnek búcsút mondhat – felelte Hodges hirtelen. – Ahhoz már túl késő lesz.

Alice dühösen fortyogott, miközben a férfihoz hajolt.

– Miss Leachet talán jobban érdekli az értelem születése.

Rose-ból nyugtalan sóhaj tört elő, majd amikor megszólalt, a hangja ismét dallamosan csengett:

– Azt hallottam, Miss Leach tökéletesen fejezi ki magát, latin szerzőket olvas szórakozásképp, és így tovább.

– Shakespeare-t, Spensert és Sir Philip Sidney-t is – tette hozzá Alice.

A többiek nem válaszoltak. A frissen sült sütemény illata a verandaajtóra terelte a figyelmüket, ahonnan Alice kisöccse robbant elő. George Cabot vakmerő léptekkel jött, teli szájjal, huncutul kuncogva, és egy billegő ezüsttálcát cipelt, amelyen közel egy tucatnyi forró húsvéti zsömle volt halomba rakva. Egy kis asztalra tette le a rakományt Alice mellé, miközben Alice rendesen visszahelyezkedett a hintaszékbe.

Az öccse odahajolt hozzá, és fojtottan, magas hangon, tele szájjal suttogta neki:

– Nem akarok olyan öreg agglegény lenni!

– A te döntésed lesz – felelte Alice halkan.

– De nővérem, hogyan lehetek biztos abban, hogy nem talál rám az efféle sors?

– Rengeteg időd van még addig, hogy ilyen dolgok miatt kelljen aggódnod.

– Már majdnem hatéves vagyok!

– Rendben van, Georgie. – A lány elfojtott egy nevetést. – Először is, meg kell rágnod a falatot. – A fiú nyelt egyet. Alice morzsákat söpört le a zakójáról, amely az idősebbek által viselt kabát miniatűr változata volt. – Másodszor, így vagy úgy, de jobban kell majd ügyelned arra, hogy ápolt legyél. – Az öccse megigazította a kabátját, megragadott egy újabb zsemlét, és úgy repült tovább, mintha puskából lőtték volna ki.

Richard átnyúlt Alice öle fölött egy zsemléért.

– Az egyik harvardi társam késő délután érkezik hozzánk.

A lány nem reagált.

– Képzeld, ő egy atléta.

Alice csendben maradt.

Richard addig bámult rá, amíg végül meg nem ajándékozta a figyelmével.

– A neve Mr. Theodore Roosevelt. – Ravasz vigyor jelent meg az ajkán. – Alice, ez az úr mindenféle trófeákat birtokol. Áldozz rá pár percet az idődből, jó mulatság lesz.

Harmadik fejezet

A szökevény Mamusz

CAMBRIDGE, MASSACHUSETTS
1878. OKTÓBER 18.

Theodore tátott szájjal, mélyen beszívta a levegőt. Miközben a mosdótükörben a tükörképét tanulmányozta, arra jutott, hogy úgy néz ki, mint egy víziló kicsinyített mása. Tíz másodpercig visszatartotta a lélegzetét. Az élet nem hagyott más választási lehetőséget neki, mint hogy elvégezze ezt a napi rituálét. Az az érzés, ahogy a mellkas körül megfeszül az öv, a figyelmeztetés nélkül érkező zihálások. Ezek a kínzó asztmás rohamok messze visszanyúltak a gyermekkorába.

Három, kettő, egy, majd egy hosszú kilégzés, és Theodore kurta pillantást vetett a csupasz mellkasára, amelyen a mellizmok végre határozottnak látszottak. Hiába tizenkilenc éves, a testedzés keresztes hadjáratának a robotjára volt szükség ahhoz, hogy ez a test felépüljön. Az apja egyszer azt mondta neki, hogy az esze megvan ugyan, de a teste nincs, és a test segítsége nélkül az elme nem képes olyan messzire jutni, amennyire kellene. Ott és akkor ígéretet tett magának: felépítem a testemet.

Mélyen ülő kék szemét frusztráltan összehúzta. Kevés ideje volt Richard megérkezéséig, mégis el kellett végeznie a feladatot. Csattogott az ollója, ahogy a pofaszakállát nyeste. Elég tekintélyes volt a szőrzet terjedelme ahhoz, hogy az állkapcsa mindkét oldalon egy-egy centivel nagyobbnak tűnjön tőle. Magára meredt, és áttért a borotvakés használatára. Végighúzta a jobb orcáján. Ezt nem egyszer, hanem háromszor kellett megismételnie. Átment a bal oldalra, és többször is végighaladt rajta. Miután befejezte, és leöblítette szappanos vízzel, az arca csupasznak tűnt, eltekintve a dús felső ajka fölötti, szépen formázott bajusztól.

Megváltozott a külseje, gondolta, jobban illik a Saltonstalléknál töltendő hétvégéhez.

Hátravolt még ápolási rituáléjának átka: a harcias fürtje, az apjától örökölt nemezis az oldalválasztéka jobb oldalán. Eszébe jutott, hogy „harciasnak” nevezték el, mert mindig csatát kellett vívni azért, hogy az önfejű tincs beálljon a csatasorba. Egy nedves, merev gumifésű segített helyére tenni sűrű, hullámos haját. Nem valószínű, hogy ez a szelídítés átmeneti megoldásnál többnek bizonyul majd a Chestnut Hillbe vezető öt mérföldes utat követően, de nem volt idő egy második menetre, hiszen Richard bármelyik pillanatban megérkezhetett.

Miután magára fröcskölt egy kevés erdei illatú kölnit, összehúzta a derekára kötött fehér vászontörülközőt, kilépett a második emeleti mosdóból, és elindult Mrs. Richardson panziójának fával burkolt folyosóján, amely egy kétszintes ház volt a Winthrop Streeten túl, szalmaszínű külső vakolattal, fekete redőnyökkel és díszes fehér oszlopokkal a bejáratnál. Körülbelül két háztömbnyire állt a Harvard Streettől, a Charles-folyó felé vezető úton, és jó volt errefelé a levegő. Örült, hogy hallgatott az apja bölcs tanácsára, miszerint az egyetemi kampuszon kívül legyen az otthona, mivel az egyetemi kollégiumok, különösen a földszinti szobák, egészségtelen légkört jelentettek volna.

Egy ilyen gyenge, beteges gyermeknek nem is lehetett volna idáig eljutnia, tudta jól. Harmadéves a Harvard College-ban! A betegsége miatt Theodore nem részesült hivatalos értelemben vett oktatásban: gyenge egészségi állapotának köszönhetően nem járt iskolába, és még csak tanteremben sem ült soha. Ha az apja nem lett volna, egyáltalán túléli vajon a gyermekkort? Theodore tisztán látta maga előtt azokat a kétségbeesett éjszakákat, amikor még kisfiú volt:

– A kicsi fiunk nem kap levegőt! – sírt az anyja az apjának, aki éppen akkor tért haza.

A súlyos léptek egyre hangosabban közeledtek felé. Kezek emelték fel a kis Theodore-t az ágyából, és erős karok ölelték át.

– Lélegezz, fiam! Lélegezz! – könyörgött egy nyugodt, határozott hang. Fel s alá járkáltak, apa a fiát átölelve, a folyosó félhomályában.

A kisfiú álla karcos gyapjút érzett, miközben az apa vállán pihent, akinek arra sem volt ideje, hogy levesse a hivatali fekete öltönyét.

A gázlámpák fénye elhalványult. Csak a holdfény talált utat az ólomüveg ablakon át, fénysugarakat vetve a falon lévő műalkotásokra. Theodore ki tudott venni egy faragott képet, amely egy nagydarab vadászt ábrázolt egy hegyoldalban, amint egy kis antilopot szemlél a gerincen túl. Theodore-t a félelem borzongása járta át, ahogy az örökkévalóság csapdájába esett borjút nézte, akit egy termetes üldöző fenyeget, arra szomjazva, hogy a legkisebbet a prédájává tegye. Remélte, hogy soha nem lesz ő az a kis teremtmény.

Teedie, ahogy a családja hívta, szintén kicsi volt.

– Teedie, fiam, bárhogyan is, de levegőhöz kell jutnod.

A fiú torkából zihálás tört elő. Teedie nem szerette ezt a hangot. Az apja hálásnak tűnt érte.

Teedie mindent megtett, hogy a levegő sziszegve járjon a torkán be és ki.

Most a bűntudat fájdalma hasított Theodore szívébe, mert tudta, hogy úgy kell folytatnia a főiskolai tanulmányait, mintha mi sem történt volna. Valami mégis történt. Az apja minden kedves tettét és bátorító szavát papírra kellett volna vetnie. Miért nem szakított erre időt? Fennhangon szólította meg az apját, és azt kívánta, bárcsak az idősebb Theodore hallaná őt:

– Te adtál nekem levegőt, te adtál nekem tüdőt, te adtál nekem erőt – te adtál nekem életet.

Sietősen elindult, meztelen talpa csattogott a hűvös mahagóni padlódeszkákon, azután megtorpant. Lakásának ajtaja nyitva állt. Elfelejtette volna bezárni? Nem szokott elfelejteni dolgokat.

Semmi oda nem valót nem látott szerény lakásában, a nagy stúdiószobában, amelynek négy napfényes ablaka volt, kettő északra, kettő keletre nézett. Körülnézett a kandalló, a kanapé, az asztal és a faragott mahagóni íróasztal körül, amelyek érintetlennek tűntek. Fekete bőrkötésű naplója és fém töltőtolla ugyanott volt, ahol rendben otthagyta őket.

Körülnézett mindazon, ami még kitöltötte ezt a teret – semmi olyasmi nem volt itt, amit általában egy diákszobában szokás találni, sem egyetemi zászlók, sem emléktárgyak. Ehelyett rengeteg trófea állt egy négyszögletes fenyőfa talapzaton, üvegbúrák alatt: Erinaceus europaeus, Sciuridae, Crotalus és Vanellus spinosus. Egy laikusnak általában el kellett magyaráznia, hogy ezek a homályos hangzású nevek az ő egyfajta múzeumában a sün, a mókus, a csörgőkígyó és a bíbic binomiális nevezéktani nevei. Az üvegszemű Bubo scandiacust, más néven hóbaglyot tartó polc alatt valami nem stimmelt. A rögtönzött viváriumához sietett, és leguggolt, hogy ellenőrizze a két ketrecet, ahol az élő állatokat tartotta. Az egyikben kígyók csúszkáltak egymáson és egymás körül. A másikban kísérteties üresség uralkodott.

Theodore mereven tartotta a testét és elfordította a fejét. Szeme végigpásztázta a helyiséget. A füle figyelmesen hallgatta, hogy nem mozdul-e nehéz test a padlózaton. Nem hallott semmit. Talpra ugrott, és sietve átvizsgálta a szobát. Megállt, és ismét csendben maradt. Ismét semmi. Négykézlábra ereszkedett, hogy még egyszer körülnézzen.

Egy sikoly visszhangzott odakint.

Aztán még egy.

Egy harmadik egyértelművé tette: Mrs. Richardson teljes rémületbe esett.

Theodore felpattant, kirohant az ajtón, és a lépcsőn lefelé iramodott, a lárma irányába. Az első emeletről szaggatott kiáltások hallatszottak. Az asszony felől érkező harsány sikolyok mellett az orra is jelezte neki, hogy egyre közelebb kerül.

A zilált hajú, zömök asszony ott állt a folyosón, eltátott szájjal, egyik kezében seprűvel, a másik keze ujjával pedig egyenesen Theodore szökevény házi kedvencére mutatott, pont a folyosó közepére.

Theodore visszafojtott egy kuncogást.

Mrs. Richardsonból megfejthetetlen hangok jöttek elő, amelyek talán szavakká akartak válni. A majdnem kétlábnyi teknős mozdulatlanul állt, hosszú karmait kifelé nyújtva.

Theodore lelépett az utolsó lépcsőről, és odalépett hozzá.

– Mamusz nagyon jó kedélyű jószág, Mrs. Richardson.

El akarta magyarázni, miért hívja Mamusznak – gyakran megtalálta a módját, hogy kicsusszanjon a ketrecéből –, de úgy döntött, nem teszi.

Mrs. Richardson zihálása robbanásszerűvé vált, a döbbenet és az ijedtség jajgatásával párosulva.

– Ez itt nem egy mamusz! – kiáltotta Mrs. Richardson, mindkét kezét a szeme elé kapva, a seprű fából készült nyelével pedig majdnem fejbe verte magát. – Azok ott a legnagyobb karmok, amelyeket Isten a földre teremtett!

Theodore lenyúlt, hogy megdörzsölje az állat barnás, dudoros páncélját.

– Pontosan olyanok, amilyenekkel egy Gopherus agassiziinak rendelkeznie kell.

Egy pillanatnyi légszomjat követően Mrs. Richardsonnak kikerekedett az egyik szeme.

– Mi a fenéről beszél? Ez nem egy cica. Ez a legnagyobb élőlény, amit az én szemem valaha is látott!

Theodore felnevetett.

– Kicsit nagy termetű a fajtájához képest. – Letérdelt, és egyenesen Mamusz szemébe nézett. – Úgy tűnik, meditációba merült, nem gondolja?

A háziasszony hangosan kapkodott levegő után.

– Vagy lehet, hogy egyáltalán nem is gondol semmire; ki vagyok én, hogy kitaláljam, mi járhat abban a dicső fejében?

– Mi a fenét keres itt?

– Mamusz az én háziállatom.

– Egy háziállat!

– Ő ártalmatlan. Ideje nagy részét azzal tölti, hogy a nadrágom szárát rágcsálja.

– Azonnal tüntesse el innen ezt a gonosz, büdös szörnyeteget! – követelte Mrs. Richardson az orrát ráncolva.

Theodore megfeszítette a karját, és felkapta a hüllőt a széles páncéljánál fogva.

– Azt hiszem, idővel megkedveli majd.

– Soha többé! Soha többé nem akarom látni ezt a férget. Megértette?

Theodore bólintott, és úgy döntött, hogy jobb, ha itt befejezi a beszélgetést, mivel sietős volt a dolga.

– És Theodore úr, vegyen fel valami ruhát! Nem sétálgathat így a házamban!

Theodore sietve felmászott a lépcsőn, óvatosan egyensúlyozva a törülközőt és annak utolsó redőjét illető aggodalom, valamint a teknősbéka között, aki nehézsúlyú volt.

Visszatartotta a lélegzetét, úgy gondolta, jobb, ha nem mozdul meg a hasizma, különben szerencsétlen módon újabb látványosságot szolgáltathat Mrs. Richardsonnak. A lépcső tetejére és a lakásához érve Theodore szélesebbre rúgta az ajtót, ahogy a textil megadta magát a gravitációnak. Csípőjét a kilincsre tette, bezárta az ajtót, és gyorsan megindult, hogy visszahelyezze Mamuszt az otthonába. A zár kattant; kétszer is ellenőrizte.

Meg kell akadályoznia egy újabb szökést, különösen, mivel azt tervezte, hogy a hétvégére ellátogat Chestnut Hillbe. Ki tudja, hogyan reagálna Mrs. Richardson, ha Mamusz újra kiszökne?

Negyedik fejezet

Az óra ketyeg

CHESTNUT HILL

Alice egyedül állt a hálószobájában, és a ruháját rángatta.

– Áldozz erre a Roosevelt úrra pár percet az idődből, jó mulatság lesz – morogta, miközben végiggondolta az unokatestvére, Richard kérését. A tizenkettedik és egyben utolsó selyemgombot gombolta be a hosszú, fekete gyászruha nyakán, amely teljesen eltakarta a keblét. – Ó, majd adok én neki pár perc szórakozást.

Az óramutató kattogott. A jobb sarokban álló hosszúszekrényes órára pillantva megkérdezte magától: mit csináltál a kattogások között, Alice? A válasz csalódással töltötte el. Tudta, hogy a nagyanyja is csalódott lett volna, mert eszébe jutott Nana egyik mondása: Az óra ketyeg, az elme pazarol, drága unokám.

Alice hirtelen érezte, hogy felfordul a gyomra. Leült nagyvonalúan méretezett ágya szélére, amelynek négy oszlopa majdnem a plafonig ért a festménybe illően szép szobában, melyet a kor kifinomultságát tükröző összevont ezüstös selyemfüggönyök tettek hangsúlyossá. Most a csendet csak az előtte álló márványkandalló lángoló fahasábjainak pattogása törte meg. Nana. Micsoda szívszorító veszteség! Alice-nek esélye sem volt elbúcsúzni, maga is lázasan feküdt, ágyhoz volt kötve. És amikor végre felgyógyult, már késő volt: a nagymamája eltávozott ebből a világból. Hiányzott neki. Hiányzott neki a szívóssága, az elszántsága és a bátorsága. Hiányoztak neki azok az alkalmak, amikor itt ült vele, és a természeti jeleneteket mutogatta a festett szövet falburkolaton. Ezt, amely egy madárfiókát ábrázol a fészekben, miközben az anyamadár fönt lebeg; Nana ezt szerette a legjobban. Mindig azt mondta: „Alice, a madárfiókák kitárhatják a szárnyukat, de az anyjuk segít nekik repülni.”

Alice odanyúlt a hímzett ágytakaró tetején szétszórt bársonypárnák halmához, a karjába vette a pirosat, és magához szorította.

– A te elmédben nagy a zűrzavar. – Rose kopogás nélkül lépett be, mint mindig. – Mondd csak, mi kavarog a fejedben?

Alice felsóhajtott, kissé zavartnak érezte magát.

– Mi a bajod, Al? – kérdezte Rose. – Kérlek, ne mondd, hogy megint megbetegedtél.

– Hiányzik Nana.

Rose egyik szemöldöke felszaladt, ahogy a ruhát méregette.

– Az ő ruháját viseled?

– A varrónő igazított a hosszán – emelte meg Alice a csipkét alul –, még egy hüvelyknyi fekete csipkével megtoldotta. Gondolod, hogy Nanának tetszett volna?

– Édesanyád ki nem állhatná. – Rose elragadtatott vigyort villantott. – De szerintem méltóságteljesen festesz benne. Nos, mit mondott neked Hodges, miután megmentettelek a vénlány és az öreg agglegény vitájától? Megpróbáltam hallgatózni, de nem hallottam, amit a füledbe suttogott.

– Mielőtt elhagytam a házatokat, azt mondta, hogy a szám sajátosan bájos.

– Bájos… Hát nem egy romantikus lélek?

– Sajátosan bájos. Hogy ténylegesen a számra utalt-e, vagy a szavakra, amelyek kijöttek rajta, azt nem tudom biztosan.

– Igen, észrevettem, hogy a jelenlétedben csorgott a nyála, aztán gyakorlatilag köpködött, amikor elment.

– Hodges miatt a legszívesebben sikoltoznék. – Már a gondolat is keserű ízt hagyott a szájában.

– Hogyan reagáltál?

– Kegyesen fogadtam a bókját – hazudta Alice.

Rose nyilvánvalóan nem hitt neki.

– Azt válaszoltam, hogy az ilyen sajátos kifejezések hűen tükrözik annak a személyiségnek a mögöttes természetét, akiből erednek.

Rose habozott. Gyakran panaszkodott az „Alice-nyelvre”, ahogy ő nevezte, a cizellált megfogalmazásra, amelyet ő maga nem kívánt használni.

– Kíváncsi vagyok erre az atlétára, akit Richard idehoz. – Rose helyet foglalt, és az állát Alice vállára támasztotta. – Theodore Roosevelt úr egy díjnyertes sportoló – folytatta Rose. – Úgy hallottam, hogy egy igazi Adonisz. És mindenféle trófeákkal rendelkezik Richard szerint. Kíváncsi vagyok, melyik sportágban jeleskedik. Ha pólózik, akkor lovas. Ha a legénység tagja, akkor vitorlázik. Ha futballista, nos, akkor, Roosevelt úr az én könyvemben maga a tökély.

A fiúkról való pletykálkodás nem érdekelte Alice-t, különösen ma nem. Megpróbált témát váltani:

– Ezért van ilyen illatod?

– Felkentem egy csepp jázminos parfümöt.

– Hogy haladunk, lányok? – hallatszott egy hang az ajtóból.

– Nagyon jól, Caroline néni. – Rose feje felemelkedett Alice válláról, és egy fanyar mosoly futott át az arcán.

Nem álltak jól. Alice sietett, hogy az ágyán lévő párnákat elrendezze, mert el akarta kerülni, hogy végig kelljen hallgatnia az anyja szokásos illemleckéjét, amely gyakran magába foglalt valamilyen történetet:

Volt egyszer egy lány, aki minden holmiját csak úgy beszórta a szekrényébe. Amikor egy előkelő úriember jött, hogy feleségül kérje, kinyitotta a szekrényt, a lány holmija gyakorlatilag rádőlt, és soha többé nem udvarolt a lánynak egy férfi sem.

Mama nem habozott, mielőtt megszólalt volna, bár nem az ágypárnákat hozta szóba, amelyeket Alice a lehető legegyenesebb alakzatba helyezett a rendelkezésére álló csekély idő alatt.

– A hajad pompásan mutat, és a ruhád is szép, Rosie. Ó, drága Alice, muszáj ilyen ruhát viselned? Ez elfogadhatatlan egy délutáni eseményen. Egy fekete taftruha? – A szemrehányó hangnem és a tekintete rosszat sejtetett Alice választását illetően. – Ugye emlékszel még a történetre, amit a nem alkalomhoz illő ruhát viselő lányról meséltem?

Alice természetesen azt is ismerte:

Volt egyszer egy lány, aki nadrágot viselt egy bálon. A ruhája alá húzta fel titokban, mígnem egy nemes úr megpörgette, felfedte a titkát, és többé egy férfi sem táncolt vele.

– Miért nem viseled azt a csinos, sonkaujjú ruhát, azt a fehér brokátot, amelyikben a derekad még vékonyabbnak tűnik? – Mama összefonta a kezét a saját karcsú dereka körül.

– Azt a puffos kreálmányt? – Alice megvetette a ruhát, amelynek ujjai olyan szélesre voltak szabva, hogy egy-egy birkacombot is be lehetett volna gyömöszölni a karja mellé.

El is rejtette, felkészülve az ilyen helyzetekre.

– Hmm. – Az anyja a szoba sarkában álló magas szekrényhez sétált, amely elég nagy volt ahhoz, hogy Alice sok nappali ruhája és táncruhája is elférjen benne. – Minden esemény egy újabb lehetőség arra, hogy megmutasd a szépségedet, Alice. És ha jól tudom, egy érdekes úriember is jelen lesz.

– Ezt mi is hallottuk. – Alice olyan matrónásan akart megjelenni ennek a Theodore Rooseveltnek, amennyire csak lehet. Azon tűnődött, vajon hová tette a nagyanyjától örökölt egyetlen nadrágot.

Mama a fejét a ruhák közé dugva beszélt, a hangja halk volt:

– Rosie, igaz, hogy az eddigi szakácsnő már nem dolgozik a Saltonstall családnál?

– Igaz, Caroline néni. A szüleim helytelenítették, hogy megengedte Georgie-nak, hogy ma reggel ő hozza nekünk tálcán a forró húsvéti zsömlét ahelyett, hogy ő maga szolgálta volna fel.

Mama feje előbukkant.

– Az én George Cabotomnak?

Rose bólintott.

– Megengedte, hogy ő vigye a tálcát a vendégeknek?

Rose ismét bólintott.

– Szégyenletes! – zihált Alice anyja.

– Szomorú. – Rose felsóhajtott. – A húsvéti zsömléi tökéletesek voltak.

Alice imádta azokat a bucikat. Sajnálta, hogy nem evett egyet a verandán, és most azon tűnődött, hogy valójában ki is lehetett a hibás a zsömlékkel kapcsolatban; a kisöccse híres volt a csintalanságairól.

– Van helyünk még egy szakácsnak, Mama.

– Az ő dolguk nem tartozik ránk, Alice. Helybéli fiú, Rosie?

– A harvardi fiú?

– Igen, az új úrfi.

– Távolról sem – válaszolta Rose.

Mama felsóhajtott.

– Kérlek, ne mondd, hogy New York-i!

– De igen, Roosevelt úr Manhattanben lakik.

– A portyázó disznók szigete!

– Mama!

– Ezrével randalíroznak az utcákon. Nem olvastad a cikkeket? Mesélj róluk Rosie-nak, Alice!

– Egy cikk volt, Mama, amit már régen írtak.

Mama rosszallóan fújtatott egyet.

– De Alice, drágám, azt Charles Dickens írta!

Rose szeme elkerekedett.

– Az a Charles Dickens?

– Igen – válaszolta Alice. – Ismered a történetet, Rose. Azt írta, hogy bebarangolták New Yorkot.

– Tucatjával – mondta az anyja a ruhák közül, tompa hangon. – Átrágták magukat Manhattanen. Még a Broadwayen sétáló, fényes napernyőjüket cipelő hölgyek mögött is ott loholtak!

– Képzeld csak el, milyen reakciót válthatott ki a mögöttük felhangzó röfögés! – Rose egy horkantásszerű hangot eresztett meg.

Alice is megengedett magának egy halk röfögést.

– Hallottam, lányok. Viselkedjetek rendesen! A nagyapátok sokszor elmesélte a történetet, hogyan látogatott el a városba kisfiúként. A disznók odataláltak a cipőjéhez – majdnem le is ették a lábáról.

– De Mama, melyik évben? – Alice úgy érezte, kissé kótyagos a feje.

– Mit számít az? Szerintem egy New York-i fiú nem kerülhet fel a listára.

– Richard azt mondja – szólalt meg Rose csilingelő hangon –, hogy Roosevelt úrnak mindenféle trófeái vannak a cambridge-i lakhelyén.

– Ó! – Úgy tűnt, ez felkeltette Alice édesanyjának érdeklődését, miközben kihátrált a szekrényből. Alice tudta, hogy az anyjának nagyon is határozott elképzelései vannak arról, hogy a lányának nem szabad akármilyen férfival egybekelnie, csakis egy jó származású, nagy vagyonnal és magas ranggal rendelkező, előkelő úriemberrel, és ennek hangoztatása gyakran járt együtt azzal, hogy folyton Hodges irányába terelgette őt. A mama azt is világossá tette, hogy mindennek várnia kell az elsőbálozásig, amikor Alice betölti a tizennyolcadik életévét.

– Egy trófeákkal teli rezidencia – jegyezte meg Mama. – Hát nem lenyűgöző? – Az anyagok zizegése megállt az egyetlen elrejtett ruhánál, majd az anyja a fény felé emelte a ruhadarabot.

Alice összerezzent a látványtól, és hirtelen megfájdult a feje.

A rokonok díszkertjét elválasztó kovácsoltvas kapunál Alice igyekezett elkerülni, hogy akár csak egyetlen pillantást is kelljen vetnie a ruhára, amit visel. Vaskos ujjak és élénk színű fonalak díszítették a tiszta fehér brokátruhát; „hogy még jobban ragyogj”, ahogy az anyja mondta. Rose-zal párban, aki egy halványsárga, leomló ruhát viselt, úgy festettek, mintha csupán leánykák lennének, akik arra várnak, hogy a herceg levegye őket a lábukról.

A fekete ruha jobb választás lett volna, gondolta Alice. Állta volna a sarat, ha nem kezd eluralkodni rajta a gyengeség. Ahelyett, hogy végeérhetetlen vitát indított volna az anyjával a divatról, inkább átöltözött a kiválasztott ruhába, majd a konyhába sietett egy szelet kukoricakenyérért, hogy legyen valami a gyomrában. Tudta, mi következhetett volna ezután: a padlóra ájul, legyezgetik és rohangálnak körülötte, miközben az a csípős szagú, kámforos-édesköményes, olajos-savas elixír tölti meg az orrlyukát. Az utolsó dolog, amire vágyott, egy újabb ágyhoz kötött időszak, rossz egészségi állapotban, miközben az orvos nem ad magyarázatot az okokra. Talán az váltotta ki azt a bizonytalan érzést, amely gyakran jött és ment, hogy előző nap evett utoljára.

A kapu mellett Rose forgolódott a fodros ruhájában, és Alice erősebben érezte rajta a jázmin illatát.

– Csak én látom így, vagy tényleg úgy nézünk ki, mintha egy romantikus regényből léptünk volna elő?

Alice megvonta a vállát, és azon gondolkodott, hogy tájékoztassa-e az unokatestvérét a parfümje túlburjánzásáról.

– Ebben az öltözékben el kellene játszanunk a szerepet. Nem gondolod? – Rose eltolta a reteszt. – Legszebb unokatestvérem, kérlek, várj egy pillanatig türelemmel. – Rose nagy szemében huncutság csillogott. – Ha megtennéd, kérlek, sasszézz át kecsesen a vaskapun.

Alice-nek nem volt kedve a bohóckodásához.

– Nem fogok ilyesmit tenni.

– Ugyan már, Al!

– Szó sem lehet róla.

– Ha megteszed, akkor megígérem…

Alice a nagy ruhaujját a saját arcába húzta, remélve, hogy az megvédi unokatestvére erőteljesen terjengő illatától.

– Egyetlen záloggal sem vehetsz rá, hogy részt vegyek ebben a játékodban.

– Mi van, ha…

– Tessék?

– Mi van, ha megígérem, hogy… Ha megkérdezem a New York-i harvardi fiút a disznókról?

Alice gonoszul elvigyorodott, mert tudta, hogy ez talán egy percnyi szórakozást jelenthet Roosevelt úrnak – másfélét, mint amit Richard kért, de mégis egy percnyi szórakozást.

– Állj meg egy pillanatra, és képzeld el, milyen képet vágna a mi tudósunk, amikor finoman megkérdezem – eresztett meg egy teljes horkantást Rose –, hogy milyen disznók élnek a szülővárosában.

Alice felkacagott.

– Kérlek, Al!

– Rendben. Ha a disznókról kérdezed, akkor igen, beleegyezem, hogy részt vegyek a butaságaidban.

Rose megpaskolta Alice hátát, elgondolkodó arcot öltött, és belekezdett az egyik romantikus elbeszélésébe, azon rövid szónoklatok egyikébe, amelyekkel értelmetlen drámákat komponált a saját szórakoztatására.

– Az elme felvidul, amikor megérkezik maga a varázslat. Alice Lee kisasszony lép be a kert kapuján, gyönyörű ruhában, amelyen táncot járnak a csillogó napsugarak. Látványa felpezsdíti az érzékeket.

– Ha már az érzékekről beszélünk, Ro. Túl sok parfümöt öntöttél magadra, pézsmás, gyógyszerszagú, szirupos, mindez egyben.

– Te jó ég! – kiáltott fel Rose, miközben megszagolta magát. – Tényleg?

– Igen. Tényleg. Tettél hozzá még egyebet is, talán anyám gyűjteményéből? – A mama arról volt híres, hogy hajlamos volt túl sok jázminillatot keverni a vízbe. – Tegyük hozzá, hogy alig süt a nap, így a „napsugarak csillogását” el kell tompítania kissé a szürkeségnek.

– Ó, ne tedd tönkre az elbeszélésemet – morogta Rose, és megtörölte a kezét a parfümös nyakán, majd a ruháján. – Na, most már hajlandó vagy méltóságteljesen átsétálni a kapun?

Alice egy pillanatig ellenállt, de aztán rávette magát, elképzelve az örömöt, ahogy Richard arcát nézheti majd, miközben Rose a kóborló disznókról kérdezi Roosevelt urat.

– Szíve repes az elé táruló látványtól. Közelebb suhan, és egy táncosnő kecsességével viseli magát.

– Én teniszezem.

– Minden héten táncórákra jársz. – Rose megköszörülte a torkát, és teátrálisan beszélt tovább: – Egy táncosnő kecsességével és egy atléta ruganyosságával viseli magát. Szálegyenes derékkal áll, magasan.

– Érzem, hogy a vállam egy kicsit megereszkedik.

– Egyenesen állsz, mint egy szálfa. Nem is lehetne ennél egyenesebben állni. Emeld fel egy kicsit az állad, jó? – Alice felemelte az állát. – Magasra nyúlik az ég felé, teljes százhatvanöt centijével.

– Te vagy százhatvanöt centi. Én százhetven vagyok.

– Mindig is magasabb akartam lenni. – Rose lábujjhegyre emelkedett. – Kérlek, folytasd mindig olyan elegáns sétádat; azonban ne hidd, hogy nem látom, hogy a szemedet forgatod. – Folytatta: – Ahogy a haja lebben, és ahogyan mozog a szélben…

– A hajam szorosan össze van tűzve.

– Nem tudnád leengedni? Minden fantáziadús mesében, amit valaha is hallottam, a hősnőnek mindig leomló, hullámos fürtjei vannak.

– Leengedni? Ahhoz ki kellene vennem a tűket, és bizonyosan szükségem lenne egy kefére, mivel, mint azt te is jól tudod, a hajam sosem túl együttműködő.

– Rendben van. – Rose az égre meredt, ahogy mindig is tette, amikor a gondolatait latolgatta. – Az urak nem tudják nem megcsodálni szépségünk haját gyönyörű feltűzött frizurájában, amely látni engedi sima hattyúnyakát.

– Végére értél már a történetednek?

– A végére? Még csak most jutottam el a jó részhez. – Rose egy oktávval magasabbra emelte a hangját, drámai hangsúlyt adva neki: – Telt ajkai ellenállhatatlanul csókra csábítóvá teszik.

Alice úgy érezte, véget kellett vetnie ennek a nevetséges színjátéknak.

– Mikor fogod megkérdezni a disznóról?

– A legelső kérdésem lesz, az biztos. – Rose recitáló, éneklő hangra váltott: – Roosevelt úr, mondja kérem, szabadon kószálnak a disznók New Yorkban a téren?

– Azonnal kivonul majd.

Mindketten kuncogtak. Rose folytatta a mesélést:

– Óceánkék, feketével kontúrozott, mandulavágású szemei rabul ejtik az embert; szinte megbabonáznak mindenkit. Súlyos, ívelt szempillái kiemelik arca finom pírját. – Intett Alice-nek, hogy menjen tovább. – Libbenő lépteivel még a gyanútlanokat is megrészegíti. Kétségtelenül ő a legelbűvölőbb fiatal nő, aki valaha is egy bostoni kert dísze lehetett.

Rose odalépett Alice-hez, és mindkét arcát megcsípte.

– Jaj!

– Mindig bájosan ragyogsz, de a mai nap megkövetel némi pirulást, amit, feltételezem, meg akartál tagadni magadtól.

Alice odanyúlt, és ugyanezt tette Rose-zal.

– Aú!

Alice még egyszer megcsípte Rose két orcáját egy csavarással.

– A szépség ára a fájdalom.

– Nos hát… – Rose megdörzsölte az arcát. – Ha már végig kell szenvednem ezt a gyötrelmet, elvárom, hogy libbenő lépteket lássak tőled Roosevelt úr megérkezése után.

Ötödik fejezet

A költészet megelevenedik

CHESTNUT HILL

A homokfutó zötykölődött és döcögött a keskeny kavicsos utakon a barátságos vidék felé. Theodore előtt örökzöld fák tornyosultak. Az út Richarddal Cambridge-ből Chestnut Hillbe, a folyón átkelve és nyugat felé tartva közel két órán át tartott. Theodore számára gyorsan telt az idő, hiszen egy barátja társaságában volt.

A derék fickó, Richard kocsisként működött ebben a könnyű kis lovas kocsiban. Kettejük beszélgetésének középpontjában az állt, hogy Theodore részletesen elmesélte, miképpen terrorizálta Mamusz aznap reggel a házinénit, valamint azt a történetet is, amikor fiatalkorában találkozott egy idősebb hölggyel a lóvasúton, és amikor üdvözlésképpen megemelte a kalapját, a hölgy legnagyobb megdöbbenésére több béka ugrott vidáman az ölébe, melyeket Theodore a sapkája alatt tárolt.

Richardból nem egyszer, de többször is felharsant a ziháló nevetés.

– A Saltonstall-ház ott van előttünk. – Az út balra kanyarodott, majd kiegyenesedett, és Richard utasítására a ló ügetésbe kezdett.

Theodore nagy tiszteletet érzett e férfi iránt, aki vasszilárd tulajdonságokkal bírt: határozottsággal, erővel, rendíthetetlen akarattal  és talán leginkább az eltökéltséggel, hogy elvégezze a kemény munkát, amit el kell végezni. Richard elsőéves korában diftéria miatt kénytelen volt otthagyni a Harvardot, de amikor a betegség felhője szertefoszlott, visszatért az egyetemre, és megfogadta, hogy egy esztendő alatt elvégzi a két évet, így most már harmadéves volt.

A Saltonstallékhoz felfelé vezető köves magánút meredekebbé vált, és a kocsi lelassult. Az őszi szellő New England illatát hordozta: fenyőtobozok szagát és egy löket kéményfüst keverékét. Theodore most járt először a domb oldalába épült birtokon, és most látta először a gazdagok eme enklávéját. Csupán néhány egyéb házat számolt meg, a messze elnyúló birtok túloldalán pedig magas keményfákat látott. Felismerte az alfajt: Castanea dentata.

– A Chestnut Road a gesztenyefáiról nevezetes és a dombjáról hírhedt. – Richard előremutatott, ahol az út meredeken emelkedett. – Egy évszázaddal ezelőtt Saltonstallék annyira megszerették a házat, hogy költözéskor nem voltak hajlandók megválni tőle. Darabokra szedték az épületet, ládába rakták, és idehozták. Az egyetlen bökkenő ez volt: a domb. – A homokfutó döcögött. – Két ökörrel húzták fel a rakományt. Ahogy az állatok felfelé kaptattak, elfáradtak. – Richard a lovat ösztökélte. – A mai napig nem értem, hogyan hihették a munkások egyáltalán, hogy két állattal is el tudják végezni a munkát.

– Ahogy én látom, ha megkérdezik tőled, hogy el tudsz-e végezni egy munkát, mondd azt: „Természetesen el tudom!”

Richard szája vigyorra húzódott.

– Aztán láss hozzá, és találd ki, hogyan kell megcsinálni. – A továbblépés módjának kitalálása bele volt építve Theodore lényébe. – Az ő megoldásuk mi lett?

– Megkértek egy szomszédot, hogy hadd használják az ökreit.

Theodore-nak eszébe jutott valami, amit egy barátjától hallott egyszer:

– Tedd, amit tudsz, azzal, amid van, ott, ahol vagy – mondta.

– Tetszik a gondolkodásmódod, Roosevelt. – Richard az impozáns lakóház felé mutatott. – Megérkeztünk.

A lankás domboldalon álló, háromemeletes koloniál ház sárgára volt festve, zöld redőnyökkel, és elegáns elefántcsont díszlécek keretezték. Mennyire más volt, mint ahol Theodore felnőtt! A Keleti Huszadik utcai négyemeletes városi házból hiányzott ennek a helynek a bukolikus pompája. Elgondolkodott azon, hogy New Yorkban egyik barnakő épület követi a másikat, amíg egy háztömb meg nem telik, és a természetre csupán a járdák repedéseiből időnként kibújó júdásfahajtások emlékeztetik az embert. Rooseveltéknek volt hátul egy négyszögletnyi zöld foltjuk, ahol a levegőn játszhattak. Összességében mindig is kielégítőnek tartotta az otthonát, épp olyannak, amilyet csak remélhet az ember városi környezetben.

Theodore néhány rövid, gyors lélegzetet vett, amikor kiszállt a homokfutóból.

Ez itt a tipikus New England, olyan hely, ahol elhiszi az ember, hogy egy szóvirágokkal ékes szonett életre kelhet. Egy loncvirágokkal teli boltív fogadta. Ahogy felsétáltak a kavicsos ösvényen, a legfinomabb, könnyű illat libbent az orrába. Egyetlen napsugár esett a ház jobb oldalán folyó patakra. A patakon túl egy sor rezgőnyárfa intett felé aranyló levelekkel.

Anélkül, hogy belépett volna a házba, már eleget látott ahhoz, hogy otthonosnak nevezze. Ideális helynek tűnt a letelepedéshez. Theodore-ban egy érzés ötlött fel, ami váratlanul érte: Kíváncsi vagyok, ki lesz a feleségem.

– A nővérem, Rose, és az unokatestvérünk, Alice. – Richard felvezette őt egy enyhe lejtőn, ahol a két fiatal hölgy bolondozott egymással. – Alice ugyanannyi időt tölt nálunk, mint a saját házában. Meg kell majd mutatnia a gesztenyegyűjtés művészetét. Nincs nála jobb ebben. Több gesztenyét tud gyűjteni, mint bárki más. – Richard egy gyönyörű lány felé indult, aki tisztán Theodore látóterébe került, egy elegáns alak felé, aki szinte átsuhant a kert kapuján. – Gyere, ismerkedj meg velük! Már várják, hogy üdvözölhessenek téged.

Theodore kíváncsian nézte a szépséget a távolból. Olyan gyönyörűnek tűnt, mintha egy regény lapjairól kilépő hajadon volna. Mind a négy évszak összecsapott ebben a különleges szépségű hölgyben, akinek járása finoman ringott, mint egy aláhulló őszi falevél, akinek ruhája fényesen csillogott, mint a hópelyhek, ha a téli napfény rájuk ragyog, akinek járása könnyed volt, mint tavasszal a reggeli levegő, és akinek aurája ragyogóan fénylett, mint a nyári sugarak a csendes vizeken. Theodore-nak, aki e kecsességet messziről figyelte és csodálatosnak találta, a szíve egy ütemmel gyorsabban kezdett dobogni.

Egy szellő megemelte a lány ruháját, hogy felfedje a lépteit.

Theodore mellkasában galoppozás dübörgött, mintha egy gazellákból álló csorda rohanna az irányába, megrengetve a földet is. Esze ágában sem volt félreállni az útból.