Bruce Willis
Author: Sean O’Connell
Date: 2026-05-28T22:00:00+00:00

A SZERZŐ JEGYZETE

Egy szakújságíró egyszer megkérdezte Bruce Willist, gondolt-e már arra, hogy megírja az emlékiratait. „Túl sok embernek fájna – felelte a sztár –, mert akkor el kellene mondanom az igazat. Abban viszont biztos lehet, hogy remek könyv lenne.”[1]

Egy pillanatig se kétlem, de amíg a hivatalos sztori napvilágot nem lát, remélhetőleg ez a könyv is elszórakoztatja az Olvasót.

Legyen ez afféle útikalauz filmrajongóknak – hasznos kiegészítő a megannyi Willis-film mellé, ha összeállítanánk a saját, külön bejáratú filmfesztiválunkat. Azt mondom, szánjunk időt a kitárgyalt filmek megnézésére, még akkor is, ha úgy érezzük, már kismilliószor láttuk őket. Nézzük újra a nagy klasszikusokat, és fedezzük fel a titkos kis gyöngyszemeket. Próbáljunk minden egyes filmet Willis alakításának és döntéseinek sajátos lencséjén át szemlélni, így értékelni páratlan hozzájárulását a létrejöttéhez.

Willis pályafutását a fergeteges romantikus-komikus tévésorozat, A simlis és a szende (Moonlighting) indította el, melyben vele született hetykesége minden erőlködés nélkül simult össze Cybill Shepherd kecsességével és nyugalmával. Ezt követően több mint száz játékfilmben szerepelt, és olyan kivételes karriert épített fel, amelyet csillagászati sikerek és váratlan bukások, kockázatos kreatív kitérők és biztonsági játéknak számító folytatások tarkítanak. Életműve híven tükrözi, milyen kapukat nyitottak meg előtte korai sikerei, egyszersmind rávilágít az iparági trendekre is, melyek a szakmai döntéseit – elméletben – meghatározták.

Azzal, hogy külön szekciókra bontom a pályafutását – vígjáték, akció, sci-fi, független filmes együttműködések meg persze a Die Hard-sorozat –, azt a sokoldalúságot kívánom közvetíteni, amit túl sokan figyelmen kívül hagynak vele kapcsolatban. Egy olyan iparágban, ami rövid úton beskatulyázza és meghatározott pályára állítja a tehetségeket, Willis a korlátokkal dacolva bebizonyította, hogy szinte bármilyen műfajban képes helytállni. Elég csak megnézni az 1991-ben bemutatott négy filmjét – játszott erőszakos alkoholista férjet (Öldöklő vágyak), világ körüli kalandra induló, dalos kedvű betörőt (Hudson Hawk), zsidó gengsztert (Billy Bathgate), és egy lecsúszott NFL-irányítóval párba állított, kiégett magánnyomozót (Az utolsó cserkész) –, hogy lássuk színészi képességei határtalanságát.

Remélem, az ő filmjein és az én elemzéseimen keresztül az Olvasó sok újat megtud Bruce Willisről. Remélem, jobban értékeli majd konok önazonosságát, lelkesedését, mellyel kiállt az olyan filmesek mellett, akikre ráfért egy ekkora sztár támogatása, és csendes visszafogottságát, mellyel a partnereit is hagyta tündökölni.

Ezen mindenki csak nyer. Nem csupán arról van szó, hogy jó ürügyünk lesz a lehető legtöbb Willis-film elfogyasztására, de kézbe foghatunk egy informatív útmutatót is, amely segít eligazodni ebben a nem mindennapi életműben. Merüljünk hát el mindkettőben, és csak élvezzük az utazást.

Jippijájééé!

BEVEZETÉS

BRUNO VISSZAVONULÁSA

—1—

2022 márciusának egyik jellegtelen, szürke szerda reggelén a bolygó egyik legnagyobb mozisztárja úgy döntött, visszavonul.

Feltűnő módon elmaradt a felhajtás. Nem szerveztek sajtótájékoztatót, még a hollywoodi filmszakma sem kapott előzetes értesítést. Ehelyett március 30-án Demi Moore Instagram-oldalán jelent meg egy szűkszavú közlemény, amelyből kiderült: Bruce Willis – Moore egykori férje, három lányuk apja, s egykor a „Hollywood legjobban fizetett színésze” cím birtokosa – azonnali hatállyal visszavonul a szórakoztatóiparból.

„Bruce csodálatos támogatóival, családként szeretnénk megosztani a hírt, hogy szeretett Bruce-unk egészségügyi problémákkal küzd – állt a bejegyzésben. – A közelmúltban afáziát diagnosztizáltak nála, amely hatással van a kognitív képességeire, ezért hosszas mérlegelés után Bruce visszavonul attól a karriertől, amely oly sokat jelentett számára.”[2]

S amely oly sokat jelentett a világ számára. A bejelentést követő napokban és hetekben a közösségi médiát elárasztották a részvétnyilvánítások; mindenki támogatásáról biztosította a filmsztárt, aki oly meghatározó szerepet töltött be a közönség életében. Míg a filmes újságírók azon vitatkoztak, mekkora befolyást gyakorolt, és hol a helye a hollywoodi legendák panteonjában, a Hatodik érzékben (The Sixth Sense, 1999) vele együtt szereplő Haley Joel Osment személyesebb hangvételt engedett meg magának. Egy Bruce-szal közös fotó mellé a következő szívhez szóló üzenetet írta: „Nehéz szavakat találni olyasvalaki méltatására, akire mindig felnéztem – először a vásznon, majd a sors különös kegyéből személyesen is… Hálás vagyok azért, aminek szemtanúja lehettem, a hatalmas életműért, amelyet azért épített fel, hogy még hosszú évekig élvezhessük.”[3]

A pályatárs, John Travolta is megemlékezett közös munkáikról: „Bruce-szal jó barátok lettünk, amikor együtt dolgoztunk két legnagyobb sikerünkön, a Ponyvaregényen (Pulp Fiction, 1994) és a Nicsak, ki beszél!-en (Look Who’s Talking, 1989). Évekkel később azt mondta nekem: »Szeretném, ha tudnád, John, hogy ha valami jó történik veled, az olyan, mintha velem történne.« Ennyire nagylelkű barát. Szeretlek, Bruce.”[4]

Hasonló szenvedéllyel nyilatkozott a Looper – A jövő gyilkosa (Looper, 2012) női főszereplője, Emily Blunt is: „Megvolt benne az a fanyar, visszafogott lazaság – jellemezte színésztársát. – Egyszerűen lenyűgözött. Imádtam a közelében lenni, és emberként is nagyon szeretem.”[5]

Talán a régi kolléga, az akciósztár Arnold Schwarzenegger foglalta össze leghatásosabban a rajongók érzéseit: „Mindig óriási sztárként és kedves emberként fogunk emlékezni rá. Megértem, hogy az egészségügyi állapota miatt vissza kellett vonulnia, de mi alapvetően sosem vonulunk vissza. Az akcióhősök csak újratöltenek.”[6]

—2—

Willis a kifejezés minden létező értelmében hollywoodi legenda, egy kihalófélben lévő faj utolsó képviselője. Szakmai pályafutása öt évtizedet ölel fel, ami rendkívüli teljesítmény a szórakoztatóiparban, ahol folyamatosan kiselejtezik a régi játékokat, hogy újabbakat és csillogóbbakat találjanak helyettük.

Willis mindig azt mesélte, hogy tizenkilenc éves korától színész akart lenni, és korai szerepvállalásai alapján legalább annyira érdekelte önmaga szórakoztatása, mint a közönségé. Nem véletlen, hogy a nyolcvanas évek végén futó Seagram’s borhűtő reklámkampánya őt és az „Ahol a móka kezdődik” szlogent állította középpontjába. Willisben megvolt az a bizonyos „X-faktor”. A nézők olyasvalakit láttak benne, akivel szívesen együtt lógnának, s azokban a korai időkben úgy is tűnt, hogy bárki bekerülhet a belső köreibe. Elérhetőnek tűnt a barátsága.

Az biztos, hogy színésztársa, John Goodman sokat lógott vele ezekben az években, amikor még senki sem ismerte a nevüket: „Én legalábbis nem ismertem az övét, de ő se az enyémet”, tréfálkozik, pedig ő már akkoriban is tudta, Bruce-nak helye van a show-bizniszben. Elég volt látnia, hogyan szolgálja ki a vendégeket a New York-i bárokban. „Máig nem találkoztam nála jobb pultossal – jellemezte őt Goodman. – Folyamatosan tolta a sódert. Mint egy profi pankrátor, a dilis trió és a kis gézengúzok egy személyben… megspékelve az aktuális kosárlabda-eredményekkel. Egészen hihetetlen. Csak jóval később láttam filmekben szerepelni, de már akkor tudtam, hogy erre született. Abból, ahogy kiszolgálta a vendégeket. Ahogy mondtam: a város legjobb ingyencirkusza.”[7]

A móka persze nem maradt sokáig ingyenes. Willis 120 nagyjátékfilmje 2022-ig összesen 8,35 milliárd dolláros jegybevételt produkált világszerte.[8] Ha ehhez hozzáadjuk a DVD-eladásokat, a digitális streaminget és a licencszerződéseket, a filmiparhoz való anyagi hozzájárulása valóban csillagászati léptékű. Mindemellett 1999-ben ő lett a „Hollywood legjobban fizetett színésze” cím birtokosa – miután ügynökei bedobták magukat, nem csupán a Hatodik érzék globális bevételének 17,5 százalékát tehette zsebre, de jelentős részesedést kapott a videóeladásokból is, így M. Night Shyamalan idegőrlő kísértettörténete csaknem 115 millió dollárral gazdagította.

Willist mégsem tekinthetjük csupán jól jövedelmező sztárnak. A kritikusok az évek során számos alakítását méltatták, legyen szó akár a terroristák ellen harcoló és a feleségét (Bonnie Bedelia) megmenteni igyekvő szabadszájú zsaruról John McTiernan Drágán add az életed! (Die Hard, 1988) című filmjében; akár az időutazó fegyencről Terry Gilliam 12 majom (Twelve Monkeys, 1995) című alkotásában; vagy épp a lecsúszott bokszolóról, aki mindössze az apja aranyóráját akarja visszaszerezni Quentin Tarantino korszakalkotó Ponyvaregényében (Pulp Fiction, 1994). Nem mintha a kritikusok mindig díjazták volna az efféle próbálkozásokat. Lehetett bármennyire sokoldalú színész, Willisnek bőven kijutott a negatív kritikákból – igaz, ez sosem gátolta a munkakeresésben.

Willis a róla írt – olykor hízelgő, máskor lesújtó – kritikák kapcsán egyszer megjegyezte: „Nem hinném, hogy bárminek lenne jelentősége vagy épp szavatossága, amit egy filmről a megjelenése idején írnak. Csak tíz-tizenöt év távlatából visszatekintve mondhatjuk, hogy »Ez a film tényleg kiállta az idő próbáját.«”[9]

A színész szakmai önéletrajzában szép számmal akadnak ilyen alkotások, melyek együttesen egy olyan, valóban változatos eszköztárú mozisztár hosszú évtizedeken átívelő karrierjét rajzolják ki, aki egyetlen műfajban kezdte, de végül számos területen sikert aratott. Ha kategóriákra bontjuk kalandos pályafutását, érdekes párhuzamokat vonhatunk választásai és a filmipar irányváltásai között. Karrierje hű képet rajzol Hollywood egy egészen sajátos korszakáról: arról az időszakról, amikor a mozisztárok jól csengő neve még garantálta a kasszasikert a nyitó hétvégéken, és a legnagyobb rendezők még a filmszínházak meghitt sötétjében bűvölték el a közönséget – jóval azelőtt, hogy alkotásaik a házimozi-rendszereinken, laptopjainkon vagy a mobileszközeinken kötöttek volna ki.

„Bruce korunk legnagyobb sztárjainak egyike: fantasztikus színész, aki olyan hihetetlen alakításokat hagyott hátra, melyek megbecsültsége szerintem az évek múlásával csak nőni fog” – nyilatkozta róla a Tőrbe ejtve (Knives Out, 2019) és a Tőrbe ejtve – Az üveghagyma (Glass Onion, 2022) rendezője, Rian Johnson, aki Willist választotta csavaros időutazós thrilleréhez, a Looper – A jövő gyilkosához is. Noha Johnson később készített egy Star Wars-folytatást, és leforgatta a zseniális drogthrillersorozat, a Breaking Bad – Totál szívás egyik legjobb epizódját, 2012-ben, a Looper munkálatai idején még nem számított bejáratott névnek, ezért nagyon is ráfért egy Willis-kaliberű sztár hathatós közreműködése, hogy eredeti forgatókönyve zöld utat kapjon. Willis többször is megtette ezt az olyan tehetséges, feltörekvő alkotók kedvéért, akikkel együtt akart dolgozni – legyen szó Tarantinóról és a Ponyvaregényről, vagy Shyamalanról és a Hatodik érzékről.

„Amikor elkötelezte magát egy szerep mellett, és belevetette magát a munkába – vonta le a következtetést Johnson –, nem akadt nála jobb.”[10]

—3—

Willis életművének méltatása nem is kezdődhet másként, csakis az első hatalmas szakmai áttörésével: a sziporkázó humorú A simlis és a szendével (Moonlighting, 1985–1989). Amint eszünkbe jut ez a sorozat, önkéntelenül is dúdolni kezdjük Al Jarreau főcímdalát („Some walk by night, some fly by day…”). Willis David Addisont, a szószátyár és pimasz magánnyomozót alakítja, kinek munkahelye, a Kék Hold detektívügynökség csupán egyike a sok adóoptimalizáló vállalkozásnak, amit az egykori divatmodell, Maddie Hayes (Cybill Shepherd) tart fenn. A sorozat megálmodója és vezető producere, Glenn Gordon Caron az ABC csatorna műsorát a negyvenes évek film noir bűnügyi történeteire és pergő ritmusú romantikus komédiáira alapozta. Úgy képzeljük ezt el, mint a Cary Grant és Rosalind Russell által fémjelzett A pénteki barátnő (His Girl Friday, 1940) és a Humphrey Bogart- és Lauren Bacall-féle A hosszú álom (The Big Sleep, 1946) szerelemgyermekét – csak az országos televíziózás igényei szerint egyórás epizódokba sűrítve.

„Ha minden igaz, romantikus komédiának szánták, egy detektíviroda díszleteibe ágyazva – emlékszik Willis a sorozatra, ami sztárrá tette –, ám mindenekelőtt a poénokról szólt. A komikus helyzetekről. Leginkább Howard Hawks és Preston Sturges bohózataira építettünk.”[11]

Caron eredetileg Cybill Shepherd jutalomjátékának szánta a sorozatot, akinek nagy kritikai sikert aratott alakításai – többek közt Az utolsó mozielőadásban (The Last Picture Show, 1971) és Martin Scorsese Taxisofőrjében (Taxi Driver, 1976) – azonnali szakmai hitelt kölcsönöztek a produkciónak, mégis hamar a cinikus, csélcsap és egocentrikus Addison szerepében brillírozó Willis lett az, aki a képernyők elé szegezte a nézőket. A színész saját bevallása szerint sokat merített A dilis trió (The Three Stooges, 2012) és Bob Hope stílusából, amikor életet lehelt a karakterbe. A dicső hollywoodi múlt kerepelőszájú és csípős nyelvű okostojásai között keresett inspirációt, amiért a média nem lehetett elég hálás.

„Addison szerepében Willis legalább annyira szélhámos, mint amennyire nyomozó – írta a sorozat bemutatkozó epizódjáról Richard Hack tévékritikus a The Hollywood Reporterben. – Mintha Bill Murray-t és Dan Aykroydot keresztezték volna egy csipetnyi Roseanne Roseannadannával [a Saturday Night Live egyik harsány karakterével]. Miatta működik A simlis és a szende, méghozzá kiválóan.”[12]

Willis szerepének fontosságát hangsúlyozta a The New York Times kritikusa, John J. O’Connor is: „Amikor szembekerül Miss Shepherd Maddie-jével, ezzel a csábítóan provokatív teremtéssel, Mr. Willis már-már lezser úriemberré lényegül át, és csillogó szeme alapján mérhetetlenül szórakoztatónak találja a nemek harcát. Habár Miss Shepherdhez köthetők a markáns fordulatok, Mr. Willis nélkül nem lenne sorozat.”[13]

Ironikus módon saját emlékei szerint Willis „óriási ellenállásba” ütközött az ABC döntéshozói részéről, amikor jelentkezett David Addison szerepére. „Szerintem egyszerűen nem hitték el, hogy alkalmas vagyok egy televíziós sorozat főszereplőjének.”[14] Caron mégsem tágított, és kitartóan bizonygatta a csatornának, hogy Willis a megfelelő ember a feladatra. Ezzel lényegében megalapozta későbbi karrierjét.

A színészt pályafutása során háromszor jelölték Primetime Emmyre, és két jelölést díjra is váltott: előbb 1987-ben, Addison megformálásáért A simlis és a szendében, utóbb 2000-ben, vendégszereplőként – Jennifer Aniston romantikus érdeklődése tárgyaként – az NBC bombasikert aratott szitkomjában, a Jóbarátokban (Friends). A Hollywoodi Külföldi Tudósítók Szövetsége (HFPA) négyszer jelölte Golden Globe-ra a „Legjobb színész televíziós sorozatban (musical vagy vígjáték)” kategóriában A simlis és a szendéért, míg 1987-ben végül el is nyerte a díjat.

Egy szórakoztató kis adalék: Willis annak köszönhette díjnyertes vendégszereplését a Jóbarátokban, hogy elveszített egy fogadást kollégájával, a néhai Matthew Perryvel szemben, akivel együtt dolgoztak a Bérgyilkos a szomszédom (The Whole Nine Yards, 2000) című mozifilmen. Az akciósztár nem hitt abban, hogy kettejük gengszterkomédiája az első helyen nyithat a mozis sikerlistákon – ami híven tükrözte a forgatókönyvről alkotott véleményét –, a Bérgyilkos a szomszédom azonban nemcsak az első helyen debütált azon a 2000. februári hétvégén, hanem két további héten át megőrizte vezető helyét. Pár hónappal később Willis becsülettel állta a szavát, majd a Jóbarátokért kapott gázsiját öt, általa kiválasztott jótékonysági szervezetnek adományozta: az Amerikai AIDS-kutatási Alapítványnak, az AIDS Project Los Angelesnek, az Elizabeth Glaser Gyermekkori AIDS Alapítványnak, a Nemi Erőszak Áldozatai Központjának, valamint a hátrányos helyzetű gyermekeket segítő UCLA Unicampnek.

„Ordított róla, hogy igazi A kategóriás színész – írta Perry Willisről 2022-ben megjelent, Jóbarátok, szerelmek és az a Rettenet (Friends, Lovers, and the Big Terrible Thing) című önéletrajzában. – Nem egyszerűen uralta a teret, ő maga volt a tér… Néha, hajnalban, amikor már pirkadt, és a buli is véget ért, Bruce és én még sokáig beszélgettünk. Ekkor láttam meg Bruce Willis igazi arcát. Melegszívű, gondoskodó, önzetlen ember volt. Csodás apa. Csodás színész. És ami a legfontosabb: jó ember.” (Molnár Edit fordítása.)[15]

—4—

Willis hírneve természetesen messze túlmutatott színészi érdemein és Hollywood határain. Bár nemigen hangoztatta pártpreferenciáit, nyilvános politikai lépései gyakran kerültek a címlapokra. Számos jelölt mellett latba vetette tekintélyét: beszédet mondott a Republikánus Párt 2000-es országos jelölőgyűlésén George W. Bush támogatására, 1996-ban pedig nyilvánosan megtagadta Bob Dole támogatását, miután az elnökjelölt szenátor kritizálta Moore-t és provokatív bűnügyi filmjét, a Sztriptízt (Striptease, 1996). Dole abban az időben szabályos hadjáratot folytatott a szórakoztatóipar ellen (a rapelőadókat például azzal vádolta, hogy „a vállalati profit érdekében lealacsonyítják nemzetünket és veszélyeztetik gyermekeinket”), ám mindeközben James Cameron True Lies – Két tűz között című, 1994-es kasszasikerét „családbarátnak” bélyegezte (alighanem a főszereplő, a közismerten republikánus Arnold Schwarzenegger miatt). Willis később egyszerűen csak „tökfejnek” titulálta Dole-t.[16]

A simlis és a szende sikereinek csúcsán a széles repertoárral rendelkező Willis énekesként is próbára tette magát: 1987-ben „The Return of Bruno” (Bruno visszatér) címmel a Motown Recordsnál megjelentetett egy kedvező fogadtatásban részesült rhythm and blues lemezt, ami az előkelő negyedik helyig jutott az Egyesült Királyságban, és tizennegyedik lett az amerikai Billboard 200-as listáján. Az albumról két dal külön kislemezen is megjelent – a Staples Singers-féle „Respect Yourself” és a Drifters „Under the Boardwalk” című számának feldolgozása –, amit az MTV folyamatosan műsoron tartott, hogy ezáltal még inkább ismertté tegye Willis nevét.

Kivált a „Respect Yourself” videoklipje ábrázolta őt olyan Springsteen-szerű, munkásosztálybeli hősként, aki sosem távolodott el szűkebb pátriája, New Jersey utcáitól – összhangban Willis törekvésével, mellyel egész pályafutása alatt tudatosan ápolta ezt az imázst. James Yukich rendező (a Genesis egyedi Land of Confusion klipje mögött álló zseni) azzal indítja a videót, hogy Willis egy neonfényben úszó környékbeli bárt takarít, és söröskorsókat pakol, majd peckesen végigvonul a helyiségen, egy seprűnyélbe kapaszkodva énekel, és miközben biliárdozik, koptatott farmerje hátsó zsebéből egy konyharuha kandikál elő. A nyolcvanas évek végén ez számított a lazaság és menőség netovábbjának.

Willis gyakran hozott ilyen tudatos döntéseket, hogy kihangsúlyozza, mennyire közvetlen és egylényegű célközönségével: a kékgalléros munkásosztállyal. Elég csak megnézni a színész negyvennégy hivatalos megjelenését David Letterman talkshow-jában, ahol épp aktuális projektjeit népszerűsítette, hogy megértsük, milyen képet is szeretett sugározni magáról. Jókedélyű szereplései és könnyed élcelődései, a fanyar humorú házigazdával vívott szópárbajai mind azt a narratívát erősítették, hogy Willis csak egy „átlagos fickó”, aki kicsit sem veszi komolyan önmagát. Előfordult, hogy motorral hajtott be Letterman tévéstúdiójába a manhattani színházi negyedben; máskor kötélen ereszkedett le a mennyezetről ahelyett, hogy másokhoz hasonlóan csak úgy besétált volna; még az is előfordult, hogy egy teherautó motorháztetőjén száguldott be, hogy aztán a műfalnak csapódva csuromvéresen és zúzott sebekkel tarkítva bukkanjon elő. Ezek a kidolgozott, önironikus jelenetek másnapra beépültek a közbeszédbe, ennek köszönhetően a színész-szupersztár nevét tényleg minden háztartásban ismerték. Letterman az évek során annyira közel került Willishez, hogy amikor szemfertőzése miatt betegszabadságra kényszerült, az A listás sztárt kérte fel helyettesének és a The Late Show egyszeri házigazdájának. Willis ebbéli minőségében készített interjút Dan Rather hírtudósítóval, Carmen Electra valóságshow-szereplővel és a Grammy-díjas John Mayerrel.

Nem szívesen ugyan, de Willis és Moore nagy nyilvánosságot kapott kapcsolatával, majd 1987-es házasságával is táplálta a világ hollywoodi pletykák iránti kielégíthetetlen éhségét. Ekkorra már mindketten óriási mozisztárnak számítottak. Viharos házasságuk évei alatt Willis a Drágán add az életed! folytatásait olyan kritikai kedvencekkel váltogatta, mint a Ponyvaregény (1994) és a 12 majom (1995). Mindeközben a „kölyökligából” kinőtt Moore olyan kasszasikerek főszereplőjévé vált, mint a Ghost (az 1990-es év legjövedelmezőbb amerikai bemutatója), az Egy becsületbeli ügy (A Few Good Men, 1992) és a Tisztességtelen ajánlat (Indecent Proposal, 1993). Noha a páros már 1988 körül próbált elmenekülni Hollywood vakító reflektorfénye elől az Idaho állambeli Hailey-be, a nyolcvanas évek végén és a kilencvenes évek folyamán a magánéletük iránti szűnni nem akaró érdeklődés egymaga is életben tartotta volna a bulvárlapokat és a szórakoztató hírműsorokat.

Saját elmondása szerint Willis sosem értette – vagy fogadta el –, miért formál jogot a média a magánéletére. „Nem érzem szükségét, hogy kiadjam az életem részleteit – nyilatkozta 1988-ban. – Van, aki mindent elmesél, ami csak történik vele, de igazából ez senkit sem érdekel. Sosem hittem, hogy csak azért, mert sikeres színész vagyok, az én mondandóm annyival fontosabb lenne. Míg New Yorkban játszottam, senki sem kérdezte a véleményem. Úgy látszik, az embereket most már érdekelné, de akkor sem érzem kötelességemnek, hogy feltárjam a magánéletem. A munkám véget ér, amikor a nap végén hazamegyek. Onnantól az az én életem. Beszélhetünk arról, ami a mozivásznon vagy a tévében történik, de én mindig azt akartam, hogy ez a munkámról szóljon.”[17]

Willis filmsztárstátusza és „partiarc” hírneve csak tovább erősödött, amikor Moore-ral, Schwarzeneggerrel és Sylvester Stallonéval együtt komoly összegeket fektetett a tematikus Planet Hollywood étteremláncba. A négyesfogat tagjai belementek, hogy a franchise nem hivatalos arcaiként igazi sztárparádévá tegyék az új éttermek megnyitóit, melyek így értelemszerűen óriási sajtóvisszhangot kaptak. A Planet Hollywood vendégeit (többnyire turistákat) azzal kecsegtették, hogy Schwarzenegger bármikor beugorhat egy meglepetéslátogatásra – sőt talán még George Clooney is beáll velük egy fotóra a Batman és Robin (Batman & Robin, 1997) jelmezei mellé –, míg Stallone egy-egy Rocky-évforduló apropóján bokszkesztyűket, csillagos-sávos nadrágokat és a boksz franchise egyéb értékes kellékeit adományozta az étteremnek, miközben az alkalmi fotósoknak pózolt. Az évek során Willis a házigazdaszerepet öltötte magára ezeken a megnyitókon: felpattant a Planet Hollywood színpadára, hogy énekeljen vagy szájharmonikázzon a házi zenekarral, esetleg hanyag eleganciával a pult mögé osont, hogy koktélokat keverjen a vendégeknek – így tartva fenn a kapcsolatot a hírnév előtti időkkel, amikor még olyan New York-i vendéglátóhelyeken pultozott, mint a Cafe Central, a Kamikaze vagy a Chelsea Central. Ha ő felbukkant, annak jellemzően fergeteges buli lett a vége.

Persze az ünnepelt hírességek élete sem csupán vörös szőnyeges bevonulásokból, pazar díjátadó gálákból és féktelen Planet Hollywood-megnyitókból áll. A reflektorfényben élt élet végül Willis és Moore kapcsolatára is rányomta bélyegét. A pár 1998 júniusában békében különvált, majd 2000-ben hivatalosan is benyújtotta a válókeresetet.

„Nehéz úgy élni az életedet és a házasságodat, hogy közben nagyítóval figyelnek, márpedig a sztárpárokkal pontosan ez történik – fejtegette Willis a Rolling Stone magazinnak. – [Ugyanakkor] még mindig szeretem Demit. Nagyon közel állunk egymáshoz. Van három gyermekünk, akiket továbbra is együtt nevelünk, s talán a kapcsolatunk is ugyanolyan szoros, mint azelőtt. Felismertük, hogy a gyerekeink iránti elkötelezettségünk egy életre szól.”[18]

Moore az eredeti nyelven 2019-ben megjelent, Kívül-belül – Memoár (Inside Out) című önéletrajzában így írta le kapcsolatukat: „Forgószélhez hasonló, csonka egymásba bolondulás volt a miénk, amiből egyből átváltottunk családi üzemmódba.” (Radosits Magdolna fordítása.)[19]

Erre a családra utalt az az Instagram-poszt is, ami bejelentette Willis visszavonulását a színészettől. Moore „embert próbáló, kihívásokkal teli időszakként” hivatkozott az afáziadiagnózisra, de hangsúlyozta, hogy „erős, egységes családként néznek szembe ezzel”.

A bejegyzés ezzel a reményteli ígérettel zárult: „Bruce mindig azt mondja: »Lazíts!«. Úgy tervezzük, hogy ezt is fogjuk tenni.”

—5—

Mike Burns filmrendező a Gyilkos ösvény (Out of Death, 2021) című akcióthriller forgatásán figyelt fel először Willis szövegolvasási és -értési nehézségeire. Noha korábban zeneszerzőként már dolgozott egy Willis-filmen (Hajsza egy gyilkos után [Midnight in the Switchgrass], 2021), először ült a rendezői székben, és tüstént érezte, hogy valami nincs rendben a főszereplőjével.

„Már a Bruce-szal töltött első nap után felismertem a bajt – mesélte Burns. – Rájöttem, hogy sokkal súlyosabb probléma áll a háttérben, és azt is megértettem, miért kértek arra, hogy húzzam meg a szövegeit.”[20]

Miután a Gyilkos ösvény munkálatai befejeződtek, Burnsnek azonnal felajánlottak egy újabb rendezői megbízatást egy másik Willis-projekthez, a Rosszkor, rossz helyen (Wrong Place, 2022) című filmhez. Amikor a forgatás előtt megkereste az ügynököket, hogy a színész állapota felől érdeklődjön, azt a választ kapta, hogy Bruce „egészen más ember… sokkal jobban van, mint tavaly”.

Csakhogy Willis nem volt jobban, és kognitív hanyatlását a Rosszkor, rossz helyen jelenetei még inkább nyilvánvalóvá tették. Beszéde összefolyt, érthetetlen motyogásba fúlt. Minden olyan beállításnál, ahol nem látni közvetlenül az arcát, testdublőrök helyettesítették. Burns befejezte ugyan a produkciót, de megfogadta: soha többé nem forgat filmet ilyen körülmények között. Néhány hónappal később Demi Moore közzétette az Instagram-bejegyzést, amelyben tájékoztatta a nyilvánosságot Willis diagnózisáról.

Az Amerikai Beszéd-Nyelv-Hallás Szövetség (ASHA) meghatározása szerint az afázia olyan nyelvi zavar, amely a nyelvértésért és beszédért felelős bal agyfélteke károsodásával függ össze, az afázia pedig „megnehezítheti a szövegértést, a beszédet, az olvasást és/vagy az írást”, jóllehet az ASHA állítása szerint „nem csökkenti az intelligenciát, vagy befolyásolja a gondolkodás folyamatát”. Az afáziával diagnosztizált betegeknél tapasztalható mellékhatások közé tartozhat az ajak, a gége, a torok és a nyelv gyengesége, illetve koordinációs zavara, ami megnehezíti a beszéd kivitelezését (ezt nevezzük dizartriának). Az afáziás betegek nem képesek megfelelően mozgatni a szájizmaikat a szavak kiejtéséhez, emellett gyakran nyelési problémáktól is szenvednek (amit diszfágiának hívunk).

Az afázia leggyakoribb oka az agyi érkatasztrófa (szélütés), amivel Willis színésztársát és az Elemi ösztön (Basic Instinct, 1992) sztárját, Sharon Stone-t is diagnosztizálták, amikor 2001-ben egy kilenc napig tartó agyvérzést szenvedett el. „Annyira erősen véreztem, hogy az agyam előretolódott az arcom síkjába – mesélte a színésznő a Harper’s Bazaarnak a hollywoodi visszatérése kapcsán adott 2015-ös mélyinterjújában. – Két évbe telt, mire a szervezetem egyáltalán feldolgozta a belső vérzést. Mintha még a DNS-em is megváltozott volna. Az agyam már nem ott helyezkedik el, ahol korábban, megváltozott a testalkatom, sőt az ételallergiáim is mások lettek.”[21]

Stone betegsége egy agyi aneurizmával kezdődött. Ugyanez történt a Terminator: Genisys (2015) sztárjával, Emilia Clarke-kal is, méghozzá nem sokkal azután, hogy befejeződött hatalmas sikerű HBO-sorozata, a Trónok harca (Game of Thrones) első évadának forgatása. Nem sokkal az évadzáró után, egy észak-londoni edzés során személyi trénere kérésére épp felvette volna a merev „plank” testhelyzetet, mikor hirtelen úgy érezte, „mintha egy gumipánt szorongatná az agyát”.[22] A The New Yorker magazinban 2019-ben megjelent visszaemlékezése szerint Clarke hősiesen folytatni próbálta az edzést, végül mégis félbehagyta, és visszavonult az edzőterem öltözőjébe, ahol – saját szavaival élve – „heves rosszullét tört rá, és mindent kiadott”.

„Valahol mélyen tudtam, mi történik: az agyam károsodott” – vonta le a következtetést.

A sebészek hivatalosan subarachnoidealis vérzést (SAV) diagnosztizáltak nála, ami egy életveszélyes stroke-típus, és akkor alakul ki, amikor az agyat körülvevő hártyák közt vérzés lép fel. A SAV-betegek egyharmada az aneurizma felszakadását követően azonnal meghal. Clarke-nak sikerült életben maradnia – köszönhetően a londoni Országos Neurológiai és Idegsebészeti Kórházban elvégzett többszörös műtéteknek –, ugyanakkor a lábadozás során afáziát diagnosztizáltak nála. Az ápolók legegyszerűbb kérdéseire sem tudott válaszolni, a saját nevét sem tudta megmondani.

„A legrosszabb pillanataimban fel akartam adni – vallotta be. – Kértem az orvosokat, hogy hagyjanak meghalni. A munkám – az életemről szőtt minden álmom – a nyelven, a kommunikáción alapult. Enélkül elvesztem.”

Stone-hoz hasonlóan Clarke is felépült az afáziából, de sosem felejtette el, mennyire megviselte a betegséggel való rövid találkozás – testben és lélekben egyaránt. Mindkét színésznő visszatért a karrierjéhez, s azóta is sikeresek mind a televízióban, mind a mozivásznon. Clarke emellett SameYou néven létrehozott egy alapítványt, melynek célja, hogy hozzásegítse az agykárosodások túlélőit a minél magasabb színvonalú rehabilitációs lehetőségekhez, és felszámolja a gyógyulási esélyek közti egyenlőtlenségeket. Szerencsére a két színésznő számára az afázia csak egy kényszermegálló volt a pályán, nem a végállomás.

—6—

Stone és Clarke felépültek a betegségükből. Willis nem fog. 2023. február 16-án a színész családja közleményt adott ki, amelyben megerősítették, hogy állapota rosszabbodott, és a diagnózis immár frontotemporális demenciával, azaz FTD-vel is kiegészült.

„Az FTD kegyetlen betegség, amiről sokan még nem is hallottunk, pedig bárkit sújthat – állt a nyilatkozatban. – A 60 év alattiak körében az FTD a demencia leggyakoribb formája, s mivel a diagnózis felállítása évekig is eltarthat, az FTD sokkal elterjedtebb lehet, mint hisszük. Egyelőre nem létezik gyógymód, de reméljük, a közeljövőben ez még változhat.”

„Bruce mindig örömét lelte az életben, és másoknak is segített ebben – folytatódott a közlemény. – A világot jelenti számunkra, hogy ugyanezt a törődést látjuk most felé és mindannyiunk felé. Mélyen megható a szeretet, amit drága férjünk, apánk és barátunk iránt tanúsítottatok ebben a nehéz időszakban. További együttérzésetek, megértésetek és tiszteletetek teszi lehetővé számunkra, hogy segítsünk Bruce-nak a lehető legteljesebb életet élni.”[23]

Később talán egész könyvek születnek majd Willis egészségügyi küzdelmeiről és arról a mindenen felülemelkedő érzelmi támogatásról, amit második feleségétől, Emma Heming Willistől, volt feleségétől, Moore-tól és kiterjedt családjuktól kap. Csodálatra méltó módon óvják Willist a média sokszor kíméletlen reflektorfényétől, miközben a közösségi médiát felhasználva tájékoztatják hűséges rajongóit gyorsan változó egészségi állapotáról.

Ez a könyv ugyanakkor arról a hihetetlen életműről szól, amit Willis egykor majd maga után hagy. A New Jersey-i srác az Armageddon aszteroidájaként csapódott be Hollywoodba; a szórakoztatóiparra gyakorolt hatása azóta érezhető, hogy tűzoltótömlőt csavart a dereka köré, és levetette magát a Nakatomi-torony tetejéről. A Drágán add az életed! bemutatója után, egy 1988-as háttérbeszélgetés során azt kérdezték tőle, nem tart-e attól, hogy a film óriási sikere után beskatulyázzák akcióhősnek.

„Szeretem folyton új kihívások elé állítani magam – felelte. – Szeretem arra kényszeríteni magam, hogy új dolgokat próbáljak ki. Ebben az legfélelmetesebb, hogy ha új utakon jársz, bármikor elbukhatsz, még sincs más módja, hogy jobb színésszé válj.”[24]

Willis mindig is a váratlan fordulat ígéretével kecsegtette közönségét, különösen, amikor a szakma megpróbálta őt beskatulyázni Planet Hollywood-os kollégái mellé. Végső soron a hétköznapi melós Willis gyökeresen átformálta a nyolcvanas évek akciósztárjairól alkotott képet, amikor bebizonyította a nézőknek (meg persze a stúdiók fejeseinek), hogy a dicső hősöknek nem kell feltétlenül szoborszerű, kigyúrt félisteneknek lenniük.

Stallone sosem hitte, hogy ugyanazokért a szerepekért állnának sorba, vagy akár egymást utánoznák az akciófilmjeikben. „Mindig jól körülírható és markáns szerepeket játszottunk. Én például sosem tudtam volna eljátszani a Terminátort, az biztos. Amit Bruce hozott a Die Hardban, szintén egy karakteres figura. Azt mondják, hasonlít Rambóhoz, de ez nem igaz. Egészen más karakter. Szerintem mind megtaláltuk a magunk piaci rését, és ezek nemigen fedik egymást.”[25]

Csak míg Stallone és Schwarzenegger a karrierjük előrehaladtával egyre inkább biztonsági játékra törekedett, addig Willis egyre kockázatosabb vállalkozásokba fogott. Minden Die Hard folytatásra vagy kiszámítható akciófilmre jutott egy-egy kiruccanás az ismeretlen vidékekre. Willis fontosnak tartotta, hogy mind szélesebb közönséghez jusson el, ugyanakkor felerősítse a tapasztalatlan rendezők hangját, és tovább feszegesse saját határait. Elkerülhetetlen visszavonulása részben emiatt is hatott sokként a szórakoztatóiparban, ami talán túlságosan is sokáig vette a jelenlétét magától értetődőnek.

Willis sosem habozott esélyt adni az elismert rendezőknek, még ha a szerep kívül esett is a komfortzónáján. Rob Reiner Michelle Pfeiffer oldalán osztott rá főszerepet egy haldokló házasság fájdalmasan őszinte bemutatásában, a Velem vagy nélküled (The Story of Us, 1999) című filmben. Willis még saját, hatalmasra fújt hollywoodi hírnevét is kifigurázta a fergeteges cameóban, amit Steven Soderbergh Ocean’s Twelve – Eggyel nő a tét (Ocean’s Twelve, 2004) című alkotásában mutatott be. Őszintén hitt Robert Rodriguez tehetségében is, amikor a Desperado rendezője formabontó fekete-fehérben keltette életre a képregényrajzoló Frank Miller által megálmodott Sin Cityt.

Willis mindinkább a kilencvenes évek filmes paradigmaváltásának erőközéppontjában találta magát, miután szerepelt Quentin Tarantino Ponyvaregényében, amely megismételhetetlen remekműként filmkészítők egész generációját inspirálta – csak ne szült volna ennyi céltalan Tarantino-klónt. A kilencvenes évek közepén, amikor a stúdióvezetők felültek a sci-fi látványorgiák hullámvasútjára, Willis egyszerre állt ki a szabályokat áthágó látnokok (Luc Besson: Az ötödik elem [The Fifth Element], 1997; Terry Gilliam: 12 majom [Twelve Monkeys], 1995) és a közönségfilmes igáslovak (Michael Bay: Armageddon, 1998) mellett.

Willis kor- és pályatársai – talán Harrison Fordot leszámítva – nem büszkélkedhetnek ilyen átfogó és sokszínű életművel. Vakmerő projektválasztásai segítettek abban, hogy biztos befektetésnek számító, rendkívül keresett és köztiszteletnek örvendő színész legyen, míg a kísérleti sci-fik és a provokatív drámák terén tett kitérők, az ünnepelt szerzői filmesekkel való együttműködések nem csupán szakmai díjakhoz, de számtalan olyan filmalkotáshoz vezettek, melyek fénye az elmúlt harminc évben sem kopott meg.

ELSŐ RÉSZ

BRUCE WILLIS
MINT KOMIKUS

„…Vagy inkább lennél hal…?”

Amint arra a Shop-stop (Clerks) rendezője, Kevin Smith is rámutatott, pályája legkorábbi szakaszában Bruce Willis számára nem Chuck Norris, Jean-Claude Van Damme, Arnold Schwarzenegger vagy Sylvester Stallone jelentette az összehasonlítási alapot, sokkal inkább Bill Murray: a nyakigláb komikus a szanaszét álló és látványosan ritkuló hajával, aki tökéletes komikusi időzítése ellenére megmaradt az osztály bolondos és szerethető bohócának. Willis életútja egy rövid ideig valóban Murray-ét tükrözte: a televízióban szerzett magának rajongótábort, mielőtt továbblépett volna a kifejezetten rá szabott mozifilmes szerepek felé. Ami Murray-nek a Golfőrültek (Caddyshack) és a Bombázók a seregnek (Stripes), az Willisnek a Nem látni és megszeretni (Blind Date) és a Naplemente (Sunset).

Az áttörést hozó sikerek ugyanakkor eltérő pályára állították a két sztárt. Ivan Reitman 1984-es kasszasikere, a Szellemirtók (Ghostbusters) – a Bombázók a seregnek hathatós közreműködésével – Murray-t egyfajta bajkeverő káoszügynökként skatulyázta be: fenegyerekként, aki azáltal lesz a lazaság netovábbja, hogy bemutat a hatalomnak. Willis ezzel szemben úgy lett világsztár a Drágán add az életed!-del, hogy A simlis és a szende nagydumás hőséből faragott hiteles akcióhősjelöltet. S míg Murray a Szellemirtókban aratott sikerét olyan filmekben kamatoztatta, mint a Rémségek kicsiny boltja (Little Shop of Horrors), a Szellemes karácsony (Scrooged), a Viszem a bankot (Quick Change) vagy az Isten nem ver Bobbal (What about Bob?), addig Willis a Die Hard folytatásain és komoly karakterdrámákon dolgozott (Az ellenség földjén [In Country], Öldöklő vágyak [Mortal Thoughts]), komikustehetségét pedig leginkább azzal csillogtatta meg, hogy a Nicsak, ki beszél! (Look Who’s Talking) két részében a hangját kölcsönözte egy fecsegő tipegőnek.

Megannyi apró döntés formálja egy előadóművész karrierjét. Willis az 1980-as évek végén talán tudatosan kerülte a vegytiszta vígjátékokat, hogy bebizonyítsa a szakmának: messze több, mint David Addison, A simlis és a szende szarkasztikus nyomozója. „Bármit csinálhatok – elmélkedett egyszer pályafutásáról Charlie Rose újságírónak –, de a legnehezebb műfaj a vígjáték. Megnevettetni az embereket, és ebben sikeresnek lenni.”[26]

A Murray-vel való összehasonlítás láttán óhatatlanul is felmerül a kérdés: vajon mi történt volna, ha azokban a sorsformáló korai években Willis is arat egy, az övéhez fogható meghatározó vígjátéksikert? Vajon minden másként alakul – ő is felépít egy tekintélyes komikusi életművet, hogy csak akkor ruccanjon ki az akciófilmek világába, ha a projekt valóban felkelti az érdeklődését? Az alább következő öt film mindenképp azt bizonyítja, hogy hihetetlenül vicces tudott lenni, ha akart, és a legkülönfélébb vígjátékokban alkotott maradandót.

ELSŐ FEJEZET

NEM LÁTNI ÉS MEGSZERETNI

(Blind Date)

Rendező: Blake Edwards

Szereplők: Bruce Willis, Kim Basinger, John Larroquette, Phil Hartman, William Daniels, Joyce Van Patten

Bemutató: 1987. március 27.

„Létezik a komédiának egy iskolája, amit már régóta tanulmányozok. Olyan rendezőké, mint Frank Capra, Preston Sturges vagy Ernst Lubitsch.

Ezek a fickók teremtették meg a filmbohózat műfaját. Blake Edwards pedig az egyik utolsó mestere ennek a stílusnak.”

BRUCE WILLIS A NEM LÁTNI ÉS MEGSZERETNI KAPCSÁN

—1—

Van egy sokat emlegetett hollywoodi tanmese, ami nagyjából így szól: a tizenhat éves Julia Jean „Judy” Turner 1937 januárjában ellógott unalmas középiskolai óráiról, és elindult a Los Angeles-i Sunset Stripen található híres Schwab’s drogériába, amiről – mint a filmvilág nem hivatalos gócpontjáról – úgy hírlett, a hollywoodi nagykutyák rendszeresen ott üzletelnek egymással. Turner azon a délutánon mégsem a hírnévre vágyott, csupán egy hideg kólára. Ennél végül sokkal többet kapott.

A történet szerint ugyanis felfigyelt rá Mervyn LeRoy, a híres filmrendező és forgatókönyvíró, aki később az 1939-es Óz, a csodák csodája (The Wizard of Oz) producere lett. LeRoyt állítólag annyira lenyűgözte a kamaszlány természetesen üde szépsége, hogy bemutatkozott neki, és felajánlott egy próbafelvételt, ami aztán olyan jól sikerült, hogy stúdiószerződés lett a vége. Judy Turner nevet változtatott, és immár Lanaként debütált a világot jelentő filmvásznon mint Hollywood új üdvöskéje.

Itt érdemes megjegyezni, hogy Lana Turner „legendája” kissé ferdít. Az ifjú Julia Jean valóban lógott a Hollywood High Schoolból, ám azt a bizonyos januári délutánt a Top Hat Caféban töltötte, nagyjából két mérföldre keletre a Schwab’stól. Ott szúrta ki a szépséget Billy Wilkerson, a The Hollywood Reporter tulajdonos-munkatársa, aki összehozta az akkortájt sikeres tehetségkutató ügynökként dolgozó Zeppo Marxszal (a híres Marx fivérek egyikével). Végül ő lett az, aki bemutatta Turnert LeRoynak, s ezzel hozzásegítette karrierje beindításához.

Turner legendáját nem is a hitelessége miatt tartják fontosnak megőrizni. A véletlen találkozás mítoszát azért osztják meg újra és újra a hollywoodi álmodozók, mert jelképértékű – eszerint a filmes közösség korántsem olyan belterjes, sőt voltaképpen bárki betörhet a show-bizniszbe, ha a megfelelő embernek megakad rajta a szeme.

Mire Bruce Willis keresni kezdte a szórakoztatóipar titkos hátsó kapuit, a drogériák már csak elvétve árultak cukros üdítőket. Egy feltörekvő színésznek a nyolcvanas évek közepén épp annyi esélye lehetett a lottófőnyereményre, mint arra, hogy egy hollywoodi hatalmasság felfedezi valami Los Angeles-i patikában. Nem, a fiatal tehetségek ekkoriban már egészen máshol teremtek és mutatkoztak be a filmstúdiók döntéshozóinak: a televízióban.

—2—

Hollywood sosem tekintett egyenrangú félként a mozira és a televízióra. Sporthasonlattal élve: a tévé afféle „utánpótlás-nevelőként” funkcionált, ahol a kölyökliga játékosai csiszolhatták tudásukat abban a reményben, hogy nevük egyszer talán felkerül a mozik hirdetőtábláira. Kevesen szállnának vitába azzal, hogy a kábeltelevíziós hálózatok és a digitális streamingszolgáltatók – mint a Netflix, az HBO Max vagy az Amazon Prime Video – mára áthidalták azt a minőségbéli szakadékot, amely a játékfilmeket a drámai vagy komikus tévésorozatoktól egykor elválasztotta, ám akkortájt a színészek számára még a tévé jelentette az ugródeszkát, és a sikeres elrugaszkodást követően már csak kevesen kacsingattak vissza a mozifilmek csillogó világából.

Ezzel együtt alig maroknyi hősnek sikerült a televíziós népszerűséget maradandó filmes karrierre váltania. Jackie Gleason, a The Honeymooners ikonja Paul Newman oldalán szerepet kapott Robert Rossen A svindler (The Hustler) című drámájában, sőt alakításáért még Oscarra is jelölték. Sally Field a Gidgetben és A repülő apácában (The Flying Nun) szórakoztatta a közönséget, mielőtt 1977-ben Burt Reynolds partnereként felbukkant a Smokey és a bandita (Smokey and the Bandit) című filmben (ironikus módon Gleason oldalán).

Csakhogy ezek a példák inkább szabályt erősítő kivételek; a tévészínészek reménytelenül megragadtak a szeretetteljesen csak „népbutítónak” becézett médiumnál, miközben a mozisztárok jóval előkelőbb helyet foglaltak el a hollywoodi hierarchiában. A két világot szinte áthidalhatatlan szakadék választotta el egymástól.

A nyolcvanas években és a kilencvenes évek elején ugyanakkor szokatlanul nagy számú későbbi „A listás” színész bukkant fel a heti szitkomok és drámák főszerepeiben, akik idővel az iparág legjobban fizetett sztárjai lettek. Soraikat erősítette Robin Williams (Egy úr az űrből [Mork & Mindy]), George Clooney (The Facts of Life), Johnny Depp (21 Jump Street – A kopasz osztag), Denzel Washington (Egy kórház magánélete [St. Elsewhere]), Will Smith (Bel-Air hercege [The Fresh Prince of Bel-Air]), Leonardo DiCaprio (Parenthood, Growing Pains) és Tom Hanks (Bosom Buddies). Depp és Washington kivételével mind olyan vígjátékokon edződtek, amikről sokan azt képzelik – tévesen –, hogy könnyebb elsajátítani, mint a drámát. Aligha véletlen, hogy Lorne Michaels késő esti szkeccsműsora, a Saturday Night Live is ekkortájt kezdte ontani a filmcsillagokat. Olyan, főműsoridőre még nem érett szereplők váltak itt piacképes mozisztárokká, mint Chevy Chase, Bill Murray, Dan Aykroyd vagy Eddie Murphy.

A fenti nevekhez hasonló pályát futott be egy New Jersey-i, Carney’s Pointból származó bárpultos is, akiben olthatatlan szereplési vágy élt, jóllehet nem dicsekedhetett mással, csak néhány kreditponttal a Montclair Állami Egyetemről – meg egy nagyratörő álommal.

—3—

Nem A simlis és a szende (Moonlighting) az első szórakoztatóipari termék, melynek stáblistáján Bruce Willis neve is szerepel. Ez a dicsőség az NBC-sikersorozat, a Miami Vice egyik epizódjának jutott, amelyben Willis egy Tony Amato nevű, hirtelen haragú és szadista fegyverkereskedőként tűnt fel, akit Don Johnson és Philip Michael Thomas tartott megfigyelés alatt. Mi több, a Miami Vice előtt kétszer is felbukkant a tévében anélkül, hogy erre a tényre a stáblistán felhívták volna a figyelmet: előbb az 1980-as Az első halálos bűnben (The First Deadly Sin), mint „a férfi, aki belép a bisztróba”, majd Paul Newman tárgyalótermi drámájában, Az ítéletben (The Verdict), ahol statisztaszerepben bukkant fel, Newman válla felett. Később persze azzal szédítette a castingügynököket, hogy bírósági jegyzőkönyvvezetőt játszott. Hát igen… a kezdő színésznek mindent el kell követnie azért, hogy megvesse a lábát, és javítson a megítélésén.

A legtöbb néző mégis megesküdne rá, hogy A simlis és a szende volt az a műsor, ahol először kóstolt bele ebbe a karizmából és jó adag pimaszságból kevert koktélba. Öt évvel azelőtt, hogy Willis munkába állt a Cybill Shepherd-féle Kék Hold Nyomozóirodánál, egy másik feltörekvő és mozifilmes karrierre áhítozó sztár is egy ABC-szitkomot használt ugródeszkának. Tom Hanks két évadot húzott le női ruhában, Peter Scolari oldalán a tabudöntögető Kebelbarátokban (Bosom Buddies), melynek két főhőse, Kip és Henry Buffynak és Hildegardnak adja ki magát, hogy ezáltal olcsó szálláshoz jusson egy kizárólag hölgylakókat fogadó hotelben. Willishez hasonlóan ő is magasan kiemelkedett a szereplőgárdából, és szinte egymaga aratta le a sorozatért járó babérokat, amikor pedig a Kebelbarátok 1982-ben lekerült a képernyőről, azonnal fejest ugrott az olyan harsány komédiákba, mint az 1984-es Csobbanás (Splash) és Legénybúcsú (Bachelor Party).

Nem tudni, vajon Willis figyelte-e Hanks életútját, hogy akarva-akaratlanul azt kövesse, de amint A simlis és a szende felhelyezte őt a térképre, első filmes főszerepét egy olyan fergeteges, a helyzetkomikumra épülő vígjátékban alakította, melynek készítői lényegében azt várták tőle, hogy ugyanazt csinálja, amit a tévében hétről hétre.

—4—

Nem is kérdés: időtlen időkig a Drágán add az életed! lesz Willis legünnepeltebb filmje, míg a Ponyvaregény és a Hatodik érzék vitathatatlanul a legelismertebb, a Blake Edwards-féle tévedések vígjátéka, az 1987-es Nem látni és megszeretni (Blind Date) mégis egyedi és megismételhetetlen abból a szempontból, hogy Willis ebben játszotta első filmes főszerepét.

A cselekmény cseppet sem bonyolult. A szorgos kispolgár, Walter (Willis) hölgykísérőt keres egy fontos céges eseményre, ezért bátyja, Ted (a zseniális Phil Hartman) bemutatja Nadiának (Kim Basinger, akit az 1986-os provokatív 9 és 1/2 hét [9½ Weeks] után rögvest kikiáltottak új szexistennőnek), azzal az egyetlen meghagyással, hogy semmiképp ne hagyja inni, az alkoholtól ugyanis előbújik belőle a szexi dög. Walter persze elereszti füle mellett a jó tanácsot, és hagyja pezsgőzni Nadiát – majd az este hátralévő részét azzal tölti, hogy próbálja kordában tartani a partiállatot, akit rászabadított a világra.

A simlis és a szende remekül kiaknázta Willis egyedi eszköztárát. Az epizódok nyolcvan százaléka arra a képességére épített, hogy bármikor készen állt egy villámgyors és pengeéles riposztra, miközben verbális köröket írt le gyanútlan ellenfele körül – a sorozat epizódjai a szokottnál kétszerte hosszabb forgatókönyvekből készültek, annyi dialógust kellett írni Willisnek és Shepherdnek. A maradék húsz százalékban a dörzsölt Addisonnak állnia kellett a sarat a gazfickókkal szemben, akik után Maddie-vel nyomoztak, emiatt Willisre egy pluszfeladat is hárult: hitelessé kellett tennie ezeket a csetepatékat. Harmadik mozifilmjében, a Die Hardban nagy hasznát vette továbbfejlesztett fizikumának, Edwardsot azonban jobban érdekelték a pattogó, gépfegyverropogásszerű szóváltások, amiket Willis a tévésorozatban tökélyre csiszolt. Ezeket igyekezett átültetni a nagyvászonra.

„Létezik a komédiának egy iskolája, amit már régóta tanulmányozok – jegyezte meg Willis a Nem látni és megszeretni kapcsán. – Olyan rendezőké, mint Frank Capra, Preston Sturges vagy Ernst Lubitsch. Ők teremtették meg a filmbohózat műfaját. Blake Edwards pedig az egyik utolsó mestere ennek a stílusnak.”[27]

A screwball a romantikus vígjáték egyik alfaja, és sokszor egy domináns női karakterre épít, akinek tettei megkérdőjelezik a férfi partnere férfi mivoltát. A közhelyesen eltúlzott, bohózatszerű szituációkban a főszereplők jellemzően egymás torkának ugranak, mielőtt engednék, hogy az ösztönös vonzódás átvegye az irányítást, és kikövezze az utat szerelmükhöz. A simlis és a szende ugyanúgy ezt a patinás múltra visszatekintő sablont követte, mint Willis filmes debütálása.

Ami persze nem jelenti, hogy Willis a film kedvéért „dobott egy David Addisont”. Sokkal többet tett ennél, ami becsülendő. Először is, Walter közel sem olyan menő, mint a tévés detektív. A forgatókönyv nemhogy nem adja a szájába a slusszpoénokat, de egyenesen unalmas irodistának állítja be, aki mindössze reagál a részeg Basinger vagy a dühödten féltékeny John Larroquette kiszámíthatatlan tetteire. Walter tipikus átlagember: jellegtelen és túlságosan is alkalmazkodó. Ugyanúgy a partnerei keze alá játszik, ahogy azt Shepherd tette hétről hétre az ő kedvéért: feladja a magas labdákat, amiket szereplőtársai rendre le is ütnek.

Ám ettől Willis még nem marad észrevétlen. A történet vége felé, amikor Nadia húzásai már Walter unalmas létének minden elemét porrá zúzzák, Willis végre szabadjára engedi magát, és megcsillogtatja azt a mindent elsöprő karizmát, amiről tudható, hogy mindvégig ott lapult a zilált külső mögött. Amikor megpróbálja zavarba hozni Nadiát egy partin, amelyen a lány közeli barátai vesznek részt, pástétommal zsonglőrködik, és kosárlabdázót imitálva egy fekete olívabogyót dob a dús keblű teremtés mélyen kivágott dekoltázsába („Boston-szurkolók?” – kérdezi a megrökönyödött vendégektől, amikor azok nem díjazzák a mutatványt). Miután belelök egy pincért az úszómedencébe, már-már a dühöngő Larroquette-éhez mérhető mániákussá válik, és olyan energiákat mozgósít, amelyekről tudjuk, hogy bármikor a rendelkezésére állnak. Amikor végre belőle is kibújik a lappangó partiállat, a film a puszta jelenlététől új lendületet kap.

—5—

A legtöbb kritikus vegyes érzelmekkel távozott a Nem látni és megszeretni vetítéséről. Habár némelyik burleszkelem – különösen Rambo, a dán dog – kiérdemelt egy-egy elismerő hüvelykujjat, a nyersanyagot alapvetően gyengének találták, bárhogy igyekezett is Willis, Basinger és Larroquette emlékezetessé tenni. „Nem sokat nevettem – írta Roger Ebert, a Chicago Sun Times kritikusa –, de amikor igen, akkor teljes szívből, mert azért van benne néhány abszolút zseniális momentum. Az a fajta film, ami emlékeztet rá, hogy a vígjáték gyötrelmesen nehéz műfaj, amikor működik, és még inkább az, amikor nem.”[28]

A Nem látni és megszeretni ugyanakkor nem csupán a közönség szórakoztatását célozta – legalábbis nem a befutott tévésztár szemszögéből, aki ugyanúgy a nagy kiugrásra vágyott, mint ekkoriban oly sok pályatársa.

„Olyasmit ért el, amiről nem is tudtam, mekkora szükség van rá – nyilatkozta Willis a filmről. – Jelezte a filmkészítőknek, hogy van itt valaki, aki a tévéből jön, de a filmvásznon is megállja a helyét, és sikeres lehet.”[29]

A filmben még a pillanatot is tetten lehet érni, amikor Willis elküldi ezt a bizonyos jelzést. A pörgős, 92 perces játékidő vége előtt három perccel kilép egy strandkabinból, miután sikeresen megzavarta Nadia és David esküvői szertartását, s ahogy megáll a hatalmas úszómedence szélén, hogy a víztükör felett integessen szíve választottjának, felvillantja a védjegyévé vált mozisztármosolyt, amely később a sztratoszférába repítette karrierjét. A