Móricz Zsigmond

A FÁKLYA

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

ELSŐ KÖNYV

1

2

3

4

5

6

7

MÁSODIK KÖNYV

1

2

3

4

5

6

7

HARMADIK KÖNYV

1

2

3

4

5

6

7

NEGYEDIK KÖNYV

1

2

3

4

5

6

ÖTÖDIK KÖNYV

1

2

3

4

5

6

7

ELSŐ KÖNYV

1

Hatalmas meleg volt. A nap szinte szétcsattant, szikrázott és égetett s oly bőven ontotta az égi tüzet, hogy az emberek, de különösen a papok, majdnem szétolvadtak.

Dékány nagytiszteletű úr, a maga rusztikus magyaros kálvinista módján keményen oda is mondogatta:

– A ‘stenit ennek a melegnek...

A felesége rápillantott, hogy törülgeti magáról vastag markába szorított kendővel a vizet. Valahányszor egy-egy ilyen nyers szót hallott tőle, mindig végigsajgott az egész lelke, szinte fizikai fájdalmat érzett. Pedig már megszokhatta volna huszonnyolc év óta.

– Csak má jönnének, üssön beléjök a szöszménkő – tréfált kissé szelídebben a pap –, hogy má mehetnék dógomra. Minden perc elveszett, míg ott nem vagyok a bitangok mellett, a zsebemből lopják a pénzt.

– Hová siet apuka? – libbent ki friss, szélesre nyíló szájjal, kicsattanó piros arccal a lánya.

– Ki ebbül a melegbül a mezőre.

– Ott még melegebb van, apuka!

– Dehogy van. Ott mindig ájeres a levegő luftja! – ahogy az a marha Jaksa mondja – kiáltott kacagósan a pap rekedtes erős hangján; forró munka lázában, amely minden földmívesnél így aratáskor a pénz rettenetes mohó kívánásában áll, csupán a lányával bírt tréfálni. Aztán ingerülten állott neki, hogy szakadatlanul gyöngyöző homlokáról ledörzsölje a lucskot.

A lánya hangosan kacagott s csipkés fehér kötényével legyezte magát.

A papné fád csöndességgel nézte őket. Olyan méltóságos, olyan hűvös volt köztük, ő igazán nem érezte a hőséget sem.

A mai nap sok emléket ébresztett benne. A szomszéd Fábiánfalva új papot választott, csak ez bírta rá az urát, hogy itthon maradjon a mezőről, ahová már hajnali három órakor valami vak szenvedély űzte ki, hogy személyesen nézzen utána minden fillér értékű munkának s holminak, de felügyelő lelkésze lévén a szomszéd falunak, különben is asszesszor, kötelessége volt fogadni az új kollégát, akit most hoznak az állomásról szekerekkel, keresztül az ő falujokon.

Eszébe jutott a múlt, az ő bevonulása e parókiára, a megfélemlítő lármás mulatság, az idegen fajta emberek... a sok kielégítetlen idő, napok s esztendők, míg mindig várt, várt valamit, valami sorsfordulatot...

Ez az új ember, aki jött látatlanul, ismeretlenül, felizgatta... Úri pap – mondta róla a kurátora, aki a választásról referált, finom pap, asszonyoknak való pap... Jóisten: magát képzelte férfinak s papnak, és elgondolta, még mennyivel lesújtóbb lett volna neki állania e helyen húsz éven át a szemek előtt... pap lenni a falu fölött... Harcolni a parasztokkal és állatokkal és a földdel: az élettel s a hivatással... Pap lenni s érzékeny szívvel fogadni mind azt a támadást, ami a papot naponta éri... Pap lenni, kiszolgáltatva kicsiny, markoló, könyörtelen népek szenvedélyének... Megborzongott... Már akkor inkább asszony, papné... aki el van zárva a maga kis világába s gondolatai titkos cellájában apáca lehet, s élete zárt köréből is úgy ahogy kizárhatja a kegyetlen idegeneket...

– Aggy egy pohár vizet, Márta – szólalt meg az ura, egy kicsiny jóleső csönd után –, még most is a számba van az ebéd jó íze.

S felnevetett, erősen, göcögve. Csak úgy gőzölgött ebből az emberből az élet. Alacsony, kopasz feje izzott, a nagy testes ember fújt és lihegett. Messzire látszott rajta, hogy ő az a boldog ember, akinek az ingére oly sok királynak és költőnek szüksége volna. Az az igazi falusi ember, aki nem kíméli magától az ételt, italt, de meg is látszik rajta. S az is meglátszik, hogy nem fájt a feje, mióta pirosra hízott kurta nyakán viseli. Mitől fájt volna, mikor soha se volt beteg, soha se volt baja s mindig mindent megcsinált, amit akart. Már alig gyerekfővel kikáplánkodta magának a musai papságot s ez különb hely, mint akármelyik a traktusban s azóta gazdálkodik, egész csordára való tehene van, olyan asztagokat rak a paptagban, hogy beillene uradalminak s könyörtelenül végre tud hajtani mindent, amit akar. A falujában, az egyházmegyéjében, a képviselőválasztásnál, mindenütt. Csak az a szerencse, hogy messzebb menő ambíciók nem izgatják: egy szekér szénáért hamarabb körülgyalogolná a falu határát, minthogy a városba bekocsikázzon a főispáni ebédre.

Számtalanszor végigment a szűk, deszkázott tornácon s végignézett a falun. De mindig új dühre lobbant, hogy nem látja, akiket várt. Az utolsó szekeret is kiküldte már az udvarból, ki vannak az emberei eresztve a mezőre, szétszórva a tágas határban, s láthatatlan gyeplőjüket itt tartja a markában, s szilaj hajcsárlelke folyton látja, hogy odakint párok megállanak; dalolni kezdenek; fiatalok egymást űzik a sárga búza közt, szóval és vérük friss zúgásával, s egyre számítja, hogy nem lesz meg ma a harmincadik kereszt, amit mára nekik számított, nem lesz meg a huszonötödik sem, ha ezek a bitangok soká isznak valamelyik útszéli kocsmában... s a guta majd megüti mohóságában: a szekerek is hol cammognak, Péter az ökrökkel még azóta sem ért ki a Veres-tóhoz: ha az embernek ezer szeme volna, mint ki az ördögnek is, a mitológiában, no... De hol a mennydörgős mennykőbe késnek ezek a fábjánfalviak?...

– A vasútról már háromszor is bejöhettek volna! – zúgott egyre.

– A maga hívei – szólt a felesége finoman, éllel.

– Isznak valamék kocsmába, no, mondja csak ki kedves – szólt a pap. – A bélük istenit... – morogta hozzá, s ez az egy tetszett neki, ez kicsit megenyhítette, hogy a felesége kénytelen elismerni az ő türelmetlenségének a jogosságát, s eltűrni, hogy káromkodjon a szeme előtt.

Márta a veranda sarkából kukucskált ki a vadszőlő közül a falu utcáján végig, s majd elnyelte szemével az utat, amelyet messze, a füzesekig el lehetett látni.

– Márta – szólt rá erélyesen az anyja.

Az apja végig kimondta a gondolatot:

– Gyer onnan te mókus, mer ha meglát valaki, mingyán az lesz a pletyka, hogy te várod legjobban!

Márta pironkodó kacagással fordult vissza. A nevetése egészen furcsa volt. Csak igen kis gyerekek tudnak ennyire nyíltan és fehér fogsorral nevetni. Az embernek, ha látja, kedve van harapni. Szégyenlősen nevetett az anyja előtt, mintha rajtakapták volna.

– Hát iszen nem is volna rossz – mondta az apa kurtán a feleségének, hogy a lánya hátat fordított nekik –, ha ezek a bitang fábjániak neki hoznának papot...

Nevetett, már egy új üzlet tűnt fel előtte, s már el is szánta magát, hogyha arra való lesz az új ember, ezt megcsinálja. Jaj lesz annak, aki keresztültesz csak szalmaszálat is ezen a tervén... Az özvegy papnékra s azoknak a leányaira gondolt s a hatalmas és sok ökrű ember erőszakos önérzetével máris megfenyegette őket... Ránézett a lányára, aki egészen az ő faja volt, friss, piros arcú, vízkék szemű s olyan szeleverdi, hogy no.

– Csak maga ilyeneket szalasszon ki a száján – szólt megsértve a papné.

– No, tán nem érdemelném meg – lármázta el a pap –, amennyit mérgelődtem velük tél óta.

A felesége ránézett. Méreg, az sok volt. Volt mit hallgatni.

– Minduntalan átszekerezni... Még egy kerekem is beszakadt a füzes hídon... Azt a kereket nem adtam vón a falujokért.

– Olyan jó kerék volt, apuka?

– Te macska! Jobb is, mint a kislányok esze kereke...

A lányka nevetett s elszaladt; biztos, hogy egy perc múlva az utcai ablakon leskelődött.

A pap újra a felségére nézett.

– Meg ez a fene sok számadás... Az isten áldja meg azt a szerencsétlen flótás Makk Ferit...

Egy percig elhallgattak, eszükbe suhant a szegény flótás Makk Feri, az örökös félszivarjával, amit hol a jobb, hol a bal szájasarkában rágott, messziről lesírt róla a balkezesek sutasága, mindig a búbját vakargatta, mint a kárvallott fazekas tót, mikor a feldőlt szekerét nézi... Az szomorú szenzáció volt a télen. Makk Ferinek a püspök előtt le kellett mondania a papságról, így valahogy kihúzták, de most adóhivatalnál díjnok valahol Fejér megyében, s a szegény felesége! az öt gyerekével!... Nemhiába szegény asszony, minden gyerek előtt, mikor már érezte, hogy következik, az egész világnak elsírta, jajgatta, hogy megöli magát... de már ezt nem bírja ki.

Nem szóltak róla egy szót sem, de mind a ketten lehangolódtak.

– Jönnek már, jönnek már! – kiabált hirtelen Márta a szobából.

Bizonyára az utcai ablakban leskelődött.

– No, hátistennek – szólt a pap.

Az anyja rászólt a lányára.

– No csak ne szeleskedj!...

– Ugyan lelkem, sose bánja – legyintett a pap. – Úgy szép a lány, ahogy van.

Márta nem bírta ki az izgalmat, hogy itt nem volt szabad nézni a menetet, visszarohant az első szoba ablakához.

– Vagy beleszeret első látásra – mondta az apa a lánya után nézve gyönyörködve –, vagy csak lassacskán – tette hozzá, egész más végét vetve a szavának, ahogy eredetben akarta... – Punktum... Különben e mán csak a ti dógotok... Csináljátok, ahogy akarjátok.

Az asszony röstellte, s szigorú arccal ment be az ura előtt a házba a tornácról.

Az utcán már ekkor nagy riadalom volt, mintha tűz ütött volna ki, vagy legalább is huszárok jönnének. Aki épkézláb ember csak volt, mind kiszaladt az utcára s bár mindenki egyformán tudta, mégis torkuk szakadtából kiabálták egymásnak, hogy hozzák a fábjániak az új papot.

A nagytiszteletű úr odabenn megtette az előkészületeket, vagyis még több pálinkás poharat rakott ki az asztalra elkészítettekhez s a boros üvegekhez még kettőt hozott be a konyha melletti kis kamrából s kinyitotta ezeket is. Úgy látta, keveset készített ki. Mint a számító emberek, fokonkint emelte az adagot, amit rászánnak a vendéglátásra. A beszéd is eszébe jutott s egyet-kettőt lépve, előkészítette magát rá, ami nem annyira a gondolatok rendezéséből, hanem egészséges torokköszörülésből állott. Ez az egy mindig izgatta egy kicsit: ha szólania kellett. Úgy volt, mint az iskolás gyerek, akárhogy tudja is a leckét, mégis beszakad a gatyamadzag, ahogy az apja szokta volt mondani, aki becsületes csizmadiamester volt, nagy szakállat viselt s Deák Ferencet szidta: ő bezzeg mindig mameluk, mióta kinyílt az esze.

– Kutya legyek! – kiáltott fel hirtelen azon a hangon, ahogy a prédikációját szokta kezdeni, s csattanósan homlokon csapta magát.

– Ne szidd magad, apuka! – kacagott rá a lánya, aki sohasem engedte el ezt a szójátékot, s mindig egyformán jóízűen mulatott rajta.

Már ekkor az ablak elé ért a nagy zsivaj.

Márta kileskelt a fehér csipkefüggönyök közt s elragadtatva látta, hogy lengetik a parasztlegények a követválasztásról maradt zászlókat. Gyönyörűszépnek találta a három színt, ahogy a levegőben úsztak a gyolcsok, s ujjongó hangot adott.

S akkor véletlen meglátta a papot.

Szép, fiatal, magos ember volt, barna bajusza volt, magyaros formájú papi ruhában, szép barna szemű, piros arcú ember volt. Por lepte a fekete ruháját, kivált a két széles vállát. Márta abban a percben beleszeretett.

– Milyen szép – mondta –, milyen szép, istenem milyen remek ember... apuka, én bizony isten kútba ugrok érte...

Ahogy szeleverdi módon kibökte ezt a szót, a szeme kacagósan az anyjáéba ütődött. Az anyja ott állott e percben már mellette, s ugyanakkor látta meg a fiatalembert, mikor ő. Ahogy a lánya nedvessé lett tüzes kis szemébe nézett, csaknem kimondta, amit érzett: ez? neked? ez nem neked való, kis szamár... De aztán mindjárt elhallgatta a ki sem gondolt gondolatot s azt mondta:

– Elment az eszed!

Az apa a lánya szavára letette a poharat, mert egy félpohár borral emelte a szónoki készségét s az ablakhoz sietett.

Már akkor nem lehetett látni a fiatal kollégát, belépett a kiskapun. Csak az udvari ablakon át villant el a magas fekete alakja. Nemsokára nyílt az ajtó, s kopogtatás után belépett.

– Szabad.

Mögötte egy csomó vasárnapiasan kiöltözött parasztot lehetett látni, s őt csak akkor, ahogy közelébb előbbre lépett a falusi módon állandóan félsötétben tartott szobában. – Szép fiú az ebadta – mondta magában... aztán elébe lépett s kezet nyújtott neki.

– Itt a mi papunk, nagytiszteletes úr – harsogta a kurátor, mielőtt valamelyik a két pap közül megszólalhatott volna.

– Matolcsy Miklós vagyok – szólott a vendég szerényen és gyöngéd s valahogy mélyről zengő szóval.

Márta elbújt a függönybe, az arca égett, s szégyellte magát, úgy lesett a fiatalemberre, mintha az menten hozzálépne s megcsókolná. Az anya, az megbűvölve nézett rá, s fél könyökét a virágállványra tette. Tudta, hogy ez igen jól áll neki, ez a melankolikus mozdulat, úgy nézte a fiatal idegent, mintha az öccse, vagy a múltja, az álmainak valami hajdani emléke jött volna el...

– Isten hozta kolléga úr – mondta a házigazda, megrázva magyarosan a fiatalember kezét, hirtelen el is feledte a hivatalos hangot, a lánya szemével nézte meg a vendéget, de aztán eszébe zökkent s azt mondta:

– Hopp! – az ujját is felemelte hozzá, stellungba vágta magát, s a parasztok, akiknek már gyakorlatuk van a papi dolgokban, rögtön látták, hogy itt prédikáció készül. Levette hát a kalapját az is, aki eddig nem tette volt, a nyitott ajtón kiszorulva az előszobába. Aztán elrendezkedtek, helyre taszigálván egymást, hogy mindenki lássa, mi történik odabenn.

– Tisztelt fiatal barátom, kedves kollégám, édes társam az Úr juhainak őrzésében – kezdte a házigazda, s azonnal megérzett rajta a talpraesett ember, a kész szónok, a magyar pap, aki mindenkor tud szólani, kellő ünnepélyességgel az ünnepélyes alkalomban s kellő profánsággal a profán helyzetekben. – Imé, megérkeztél... Megérkeztél a tudományok szentelt csarnokából ide, ki a szabad életre, a viharos tengerre, a nagy és veszélyes szirtekkel borított hullámzó tengerre... S jöttél, hogy világítótorony légy a tengeren bujdosók előtt: fáklya az élet éjszakájában! Fáklya a vigasztalanok lelke előtt, fáklya az árvák és ügyefogyottak számára, fáklya ebben a siralomvölgyben, ahol nyomor és szenvedés és kibeszélhetetlen sok szomorúság vár az igazakra és kegyesekre... Légy hát az, amire az Úr elválasztott! légy az, aminek küldött Izráelnek ura, Istene, légy az: aminek a beléd oltott isteni szikra, a beléd helyezett isteni Ige, a neked adatott isteni tálentumok lenni rendeltetnek: fáklyája az Úr félelmének, lobogó fáklyája az isteni Igének... Úgy legyen, ámen.

A parasztok, akik sokkal hosszabb prédikációra is el voltak készülve, nagy örömmel lélegzettek fel, s az új papra néztek, várták, hogy no most aztán rajta: kend is vágja ki a rezet!

A fiatalember még nem volt kész frázisgyakorlatra úton-útfélen, magánháznál s boros poharak közt, eleinte kissé kényelmetlenül is érezte magát, de azért nem habozott:

– Mélyen tisztelt kedves Bátyám, nagytiszteletű Tanácsbíró Úr!... Megvallom, lelkem legmélyéig meg vagyok rendítve mély s lélekbe markoló szavaitól... s érzem a nagy felelősséget, mely e mai napon vállaimra nehezedik... S íme most Nagytiszteletű uram, mikor éppen vergődő önbizalommal eredek ki az Élet Tengerén... mint isteni segélyágat nyújtja át nekem az első szóban a szót, a fogalmat, a célkitűzést, amelynek csupán lényegével voltam mind ez idáig eltöltve, s amelyet egy szóban jelölni minden kaotikus lobogásomban sem tudtam volna... Fáklya... Fáklya lenni, mondtad nagytiszteletű uram!... Igen: ez az, amire vágyom, amire készültem, amit akarok, amire Istentől erőt s tehetséget kérek; fáklya lenni elhivattatásomban...

Fölemelte a fejét, jaj de szép most, mondta Márta, s úgy nézett rá, ahogy csak a prédikáló papra szabad nézni, áhítatos szerelemmel.

– Bizonnyal fáklyája akarok lenni az én nyájamnak. Tudom, nem rózsaszirmokon való heverés, hanem tüskebozótban való lobogás lesz a sorsom, tudom, nem szende örömökben való éldelgés, nem a gyönyörökben való buborékolás, hanem küzdelem a kultúráért, az igazságért, az emberiségért, lesz a rendeltetésem... Fáklyája legyek hát ama nagy és szent igazságoknak, amelyek lelkemet betöltik, s inkább gályára vitessem, mint a mi eleink, mintsem valaha eltántorodjak azoktól...

A parasztok csodálkozva emelték rá a szemüket. Soha nem szoktak ők értelmére figyelni annak, amit a pap beszél. Burkolt általánosságok mennydörgő hangjai, mint valami csodálatos muzsika hatnak a lelkükre, s megerősítik őket e szent igék, mint valamely lelki fürdő; a gépies ténnyel, a prédikáció türelmes elhallgatásával jogot nyernek a hétköznapi dolgaik nyugodt és rendes továbbfolytatására... Most hirtelen valami zavaró s aggasztó gondolat ébredt föl bennük, nem fogtak-e vajon csizmadiát az új pappal. Hű, még az kellene, hogy cucilista papjuk legyen, vagy veszekedő, vagy minden kákán csomót kereső... No, jól jártunk akkor vele... az úri pappal, gondolta magában a kurátor, s már mentségen törte a fejét, hogy ő a másikat akarta, az akaszkai papot, de a többinek nem kellett, mert kopasz. De a házigazda pap olyan nyugodt és rendes arccal hallgatta az új embert, hogy ő is csak megnyugodott: ez csak olyan papi szó.

Az ifjú ember egyre hevesebben beszélt.

– Ebben a munkában, amely a bűnök, a vallástalanság, a műveletlenség ellen irányul: kinek a segítségét kérhetném előbb, mint a Tiedet, Nagytiszteletű Uram, ki felügyelő lelkésze voltál az én előre is hően szeretett, hiszen atyai szeretetemre bízott egyházamnak, s aki első belépésemkor egy gazdag, nagyszerű emberi élet minden tapasztalatainak kincstárából, mint kész lobogót nyújtottad ki nekem, jövendő pályám jelszavát: fáklya! Fáklya leszek tehát, amely nem hagyja abban az isteni világosságot, míglen maga el nem ég, avagy erőszak el nem oltja...

Hirtelen vége lett a beszédnek. Mintha még valamit akart volna mondani, de vagy nem találta meg, vagy várni akart vele, szóval ez elég volt, a nép rákiáltott egy rettenetes éljent. Nem lehetett tovább beszélni.

Egy rekedt hang hátrább borízűen kiáltotta:

– Igen jaó hangja van a tiszteletes úrnak, akárcsak a pacsirtamadárnak.

Ezen nevetés lett.

– No, isten hozott kedves öcsém – kiáltott fátyolos erős hangján a házigazda –, nagyon örvendek! Ilyen emberek kellenek a hazának!... Gyere csak jányom... Márta jányom... Matolcsy úr!...

A fiatal pap, aki még minden szónak külön hatása alatt állt, beszéd közben erősen meg volt kavarodva ettől a neki váratlan, de különben egészen rendes fordulattól. Míg szólott, hirtelen úgy érezte, hogy most hitvallást tesz, mint Luther s most egyszerre megint a rendes természetes élet színén lebeg...

A parasztok összekacsintottak, s azt mondták szemmel egymásnak:

– Érti az öreg a csíziót! Má megfogta a legényt a jányának!...

A fiatalember kezet fogott a kisasszonnyal s rögtön utána a mamájával.

– Maga éppen most jött? – kérdezte Mártácska hirtelen, s fülig vörösödött, hogy ilyen csacsiságot kérdez.

– Még csak most megy – mondta enyhe, tiszta szívhangon az anyja, az Életbe való beérkezésre gondolva.

A fiatalember meglepetve nézett az asszonyra, aki állandóan háttal állott a világos ablaknak s így nem lehetett tisztán látni az arcát. Valami édes hervadtság áradt az asszonyról, valami illatos fölényesség, mennyire nem hasonlít hozzá a lánya, mondta magában.

– Melyik vonattal indult Debrecenből?

A fiatalember a Márta csillogó fogaira nézett, ahonnan ez a kérdés mint valami rakéta kiröppent s szórakozottan, kissé fáradt fejjel mondta:

– A... reggelivel, kisasszony.

A kurátor kellemeskedve mondta ott hátul az öreg papnak, aki kopasz fejjel csak úgy világított a bundásfejű parasztok közt:

– No, mit teccik szóllani a papunkhoz!

– Phő, derék ember ez, kurátor uram! Jeles fiatalember!

– Hásze, csak ide kell bízni a választást – ütött a mellére a kurátor, aki egy kicsit be volt szeszelve –, nincs az a csikós, amék úgy értsen a lúhó...

– Mint kend a papokhoz, vagy mi a tatár! – mondta szemöldökét magasra rántva az öreg pap.

– Hát nem jaót választottam? – mondta kicsit elrestellve magát a kurátor, aki most nagyon büszke volt az elébbi kis ijedtsége után, mert ő volt az, akinek nem kellett az akaszkai kopasz pap! Nem jó a kopasz! jó ember megőszül, a huncut megkopaszodik, mint ez is e!... Aztán boros bátorsággal mégis hozzátette: – Hát én olyat akartam, amékkel mindenki meg lehessék elégedve. Finom pap, úri pap, nagyon tisztességes egy papi ember. Mer instállom, nagytiszteletű uram – s felemelte poharát –, én úgy gondoltam, hogy parasztoknak mink is jaók vagyunk, de legyen nekünk egy ojan tiszteletesünk, aki úriember... El tudjuk mink tartani... ugye sógor?... s a másik fekete parasztra nézett, akinek már szinte laposan lógott a szemhéja az italtól.

– No, igyanak egy pohár bort az új papjuk egészségére – mondta a házigazda s a fiatal kollégához fordult – bort, vagy inkább egy pohár snapszot?

– Én nem szoktam egyiket sem – szólt a fiatalember kénytelenül –, de ha muszáj, inkább bort, a másik nagyon erős lesz...

Ittak, koccintottak, s újra ittak a pohárból.

– Hát most itt maradnak egy kis uzsonnára – mondta a kurátornak a házigazda.

– Dehogy maradunk, nagytiszteletes uram, várnak az asszonyok.

– No de a tiszteletes úr itt marad – mondta szokásos tartóztatással a háziasszony, aki igazán sajnálta a fiatalembert ezeknek a markába adni.

– Hű, dehogy haggyuk a papunkat – kurjantott fel hirtelen a kurátor, úgyhogy mindenki nevetve fakadt az ijedtségen –, hásze az asszonyok még a falu határából is kiseprűznének, ha annélkül mennénk haza! mán pég az asszonyokkal jóba kell ám lenni, mer asszongya a biblia, hogy nem jó az embernek magába aludni...

A parasztok röhögtek. Egy esküdt oldalba bökte a bírót:

– Ezt a kurátort! milyeneket tud... Téged teszünk pappá...

– A nem lesz jó, mert akkor nem alusztok a templomba! – fenyegette meg őket a kurátor, aki rettentően talpraesett ember volt, s ezen újra nevettek.

– No, majd nem alusznak – mondta a házigazda rendreutasító hangon –, ha a tiszteletes úr beszél!

– Puff! akkor el se visszük – szólt sunyin a kurátor, akinek ma minden szabad –, mer nekünk olyan pap kell, akinek olyatén hangja van, mint a madárszó, mer amellett lehet legédesdedebben aludni. Mán én legalább sehol másutt olyan jó nem tudok szunnyadozni, mint az ég alatt, a kazal tövén, mikor a madarak ficsegnek a filembe, meg a templomba, mikor a pap olyan jól odamondogat az emberi nemzetnek.

Mindenki nevetett, csak Matolcsy nem tudta, mi van ezen nevetni való. Nagyon sértette őt a profán hang. Rajtakapta magát, hogy papi méltóságában van megsértve; hogy így nevelték a papok a népet!

– No, gyerünk hát – fogta a kurátor a papját. A kemény parasztmarok belevágott a fiatalember szép formájú, de puha karjába.

Ez a testi sértés igen kínosan érintette a fiatal papot, hirtelen úgy érezte, mintha a ménesről hazahajtott csikó volna, aki többet egy tapodtat se mehetne a maga esze után, csak amerre a vaskezű kocsis tereli.

S ebben a pillanatban valami homályos sejtelem támadt a lelkében, hogy az élet nem olyan sima és egyszerű, amilyennek ő a kollégiumban elképzelte. Ránézett a paplányra, s ottmaradt még egyszer a szeme, a lányka magafeledetten függesztette rá a tekintetét, s most, hogy a tekintetük találkozott, pipacsvörös lett.

– No, gyerünk, gyerünk – mondta a kurátor s nem eresztette el a karját –, majd visszajövünk még.

– Mikor? – mondta a fiatalember ártatlanul.

– Jánkérőbe – szólt a kurátor; a szemébe kacsintott, s kilódította az ajtón.

A fiatalember fel volt háborodva.

Amint kilépett az ajtón, a hűvös, sötét szobából a nagy hőségbe s kápráztató világosságba, úgy érezte, mintha valami emberfeletti hatalom dobta volna bele egy félelmetes, ismeretlen s csodálatos világba, ahol minden tiszta, átlátszó és világos és mégis minden érthetetlen, megfoghatatlan, zűrzavarosan egymásra tolult. Jaj de jó volna visszabújni, mint egy kis csigának a kollégium sötét, csöndes, fülledt nyugalmába, ahol minden misztikus, félszeg és fülledt, de olyan megnyugtató, eseménytelen, mit sem követelő...

Fölemelt fővel, nyugodt lépésekkel haladt előre s későn jutott eszébe, hogy búcsúzása a papéktól milyen kényszeredett volt.

Csak annyi volt most benne a régi egyéniségéből, hogy meg tudta figyelni a világot, amely körülötte tombolt, amelynek ő csak egy ártalmatlan labdája volt... Úgy csodálták szemtől szembe, mintha majmot mutogatnak a falu utcáin... a sok felnőtt gyerek...

És amint a szekerek megindultak, a lobogós és kendővel, pántlikákkal cifrára fűzött lovak; nem volt más érzése, csak az, hogy viszik; zúgó fejjel, s káprázó szemmel, mint valami lázálomban úsztak el előtte a kis falu apró házai, az egyenes utca, a kerítésekre kapaszkodó gyerekek, a vihogó asszonyok, s a borotválatlan, morózus képű férfiak... már nem volt tisztában semmivel: a gyötrelmes és lázas éjszakák eredményei, a szép és nagy lelkesedések mind zátonyra jutottak.

2

A kis Fábiánfalván sajátságos mámor vett erőt.

A gyerekek az utcán torkuk szakadtából sivítoztak, hogy éljen Matolcsy tiszteletes úr! Az asszonyok olyan boldogan kacagtak, mintha mindnyájukat valami nagy és meleg szerencse érte volna. A legények karban mentek végig a falun, és katonanótákat fújtak, s a férfiak ittak és ittak, s egyre csak azt mondogatták:

– Ilyen ember kell nekünk papnak, sógor.

Pedig még mit sem láttak belőle, csak azt, hogy jóformájú legény, szép csengő hangja van, s az messze hallatszik. Mi kell egyéb egy paptól?... Inni nem tud, de jobb is, úgyis majd beletanul... Kicsit nagyon is jámborocska, no, annál könnyebb szántani a hátán.

Sátor volt a kurátor udvarán, szekér-oldalrudakból összeállítva, zöld ágakkal díszítve, ott tálalták fel a végtelen hosszú ebédet, amely késő délután kezdődött, vacsorává nyúlt, s csak éjfélkor lett vége. A gazdák annyit ettek, mintha most egyszerre akarnának jóllakni a jövő papválasztásig.

– De hát kinek a költségén megy mindez? – kérdezte naivul a fiatal pap a kurátort.

– Sose kell avval törődni mámma, tiszteletes uram – mondta ravaszul a paraszt. – A fő az, hogy semmi se maradjon a tálban.

A fiatalember nagyon félt, hogy nem fogja megállani a helyét a parasztlakomán, ahol, jól tudta, minden szem őt fogja nézni, s minden mozdulatát megbírálják. De kiderült, hogy a dolog sokkal egyszerűbb, mint előre hitte volna, a nép nem őt szerepeltette, hanem maga szerepelt. Minden ember folyton beszélt, tett-vett, ivott, kiabált, kurjongatott, tréfált, s veszekedett.

Matolcsy Miklós úgy volt ennek a nyüzsgő, zsibongó tömegnek a közepén, mintha egy láthatatlan idegen lenne, akinek nem kell egyebet tennie, csak mosolyogni, egyre mosolyogni és vastag, repedezett bőrű tenyereket szorongatni. A hangjára nem volt szükség, mert mindenki úgy kiabált, ahogy a torkán kifért, s az ő szava elveszett, mintha a tenger zúgásába halna bele.

A délután gyorsan estébe, az est éjszakába hajlott. A csillagok fényén, az egyre későbbi éjben hirtelen mint valami bacchanália, tűnt fel a fiatal pap előtt az alvó falu. Valami szorongás, gyötrődés támadt a lelkében. Nem tudta, más hogy tenné, de úgy érezte Isten előtt, nem illik az, ami itt történik. Valahogy végét akarta vetni. Fel akart állani. Korbácsra gondolt, és szeretett volna félelmetes lángoszloppá válni, hogy egyszerre megfélemlítse ezeket az embereket. Úgy érezte, hogy itt a pillanat, amelyen eldől a jövő tekintélye. Mint Keresztelő János szeretett volna fellépni s mennydörgő hangon kiáltani el: Nektek nem szabad így élni! Elkezdett lihegni, s a szeme komor lett, és szeretett volna üszkös, csóvás szavakkal a szívek fölött mennydörögni. A száját már nem egyszer ki is nyitotta, s érezte a torkában a hangok feszülését... aztán megint visszaült.

Hátha mégsem bűn ez.

Ő még olyan kevéssé ismeri az életet. Ha ez így szokás... Ártatlan és idilli örömöktől fossza-é meg a szegény jó népet, amely a nehéz testi munka évszakában egy vidám emlékű éjjelt fog köszönni a papjának. És volna-e hatása? És okos volna-e, hogy fővel rohanjon a falnak? Sohasem érezte úgy át azt az igazságot, hogy prédikátornak igen jól kell ismernie a gyülekezetét... Ártatlan est, vagy bűnös tobzódás: ki tudhatja azt, míg oka nincs tudnia.

S a nép egyre bódultabb lett a vígságában, míg egyszerre csak valami dévaj nóta támadt valahol.

Erre világosan látta, hogy beteljesedés történt.

Álmélkodó szemeit végigjáratta a népen, s valami ellenállhatatlan erő arra kényszerítette, hogy felálljon, karját felemelje s prófétáljon.

– Szeretett felebarátaim! – kiáltott fel a sötétes éjszakában, amelyet alig világítottak meg a csillagok s alig a néhány kis petróleumlámpa. A szava mint egy sikoltás hallatszott. Nem úgy, mint egy lesújtó villámcsapás viharban, de mint egy ijedt gyermek segélykiáltása. Egyszerre elvesztette a lába alól a talajt, megszédült és elfúlt a hangja: nem tudta most mit fog mondani.

– Énekeljünk! – hangzott fel valahonnan.

A fiatal pap ijedt izgalmában, fellélegezve kapott a kiáltáson:

– Igen, énekeljünk az Isten dicsőségére!

Egy más hang mindjárt el is kezdett egy éneket.

A Sionnak hegyén Uristen,
Tiéd a dicséret...

Az ének nagyon soká tart, nagyon erős, teljes szívből éneklik, tele torokkal fújják, ő maga is velük énekel s közben ott áll mindannyiuknak a vállán. A feje zúg, a homloka izzik. A szeme könnyes, fátyolosan le-lecsukódik, s körülötte zengő ének kanyargó hullámain úgy ringatózik már, mint csónakban a Tiszán. S lassan visszafolyik ereibe a felzúgó vér, alább száll a prófétáló vágy, imás érzéssé szelídül a mennydörgő akarat. S mikor az emberek száján sokára eláll az ének, lehunyja a szemét, csaknem sír a meghatottságtól a nagy éjszakában a kisded falu közepén, az emberek éjjeli gyülekezetében s valami szépet, áhítatosat és meleget érez a szíve körül. A sok nyerseség és vadság, az önzés, falánkság, a testi tisztátlanság mind felfoszlik az áhítatos énekben. Valami természeti szép jelenséggé válik az imént még izgatóan visszataszító gyülekezet. Minden éles és bántó érzés leszerelve, s a szíveket könnyes jóság árasztja el.

Akkor csönd lesz, az emberek száján elhal az ének, s ő lehunyja a szemét. Mintha most állana a beteljesedés pillanata előtt, mosolyog, bágyadt szelíd mosollyal, nagy érzés dagasztja: most, most kell szólani, most kell megjelenni a kettős tüzes nyelveknek, most meg lehet fogni a szíveket, s mint bárányokat terelni a jóság aklába... S nem is az lelkesíti, hogy beteljesedett az ígéret, hogy eljött a pillanat, amely minden nagynak szülője lehet, hanem az, hogy íme, az Istennel jutott közvetlen viszonyba, a zöld lombok sötét foltjain felemeli tekintetét a csillagokig, s várja, hogy most csodálatos lehetőségek és lelkeket megindító meglepetések következzenek el...

– Óh reménységünknek Istene!... ki egyedül vagy erőtlenségünkben bizalmunk és reményünk: vedd igyekezetünket s ne fordítsd el tőlünk kegyelmes arcodat, midőn előtted könyörgünk a Jézus nevében, Ámen... Imádandó Isten! hálával térünk meg hozzád s dicsőítünk téged mindama jókért, amelyekkel e mai csodálatos napon atyai jóvoltodból megáldottál minket...

Mi történt!... Egyszerre csak kettőssé válik a lelke s az egyik figyelni kezdi a mást, hallja a szókat, amelyeket mond, amelyek bonganak és zengenek, és mit se mondanak s nem jelentenek.

A szavak áradva ömlenek az ajkáról, de óh, félelmes csoda: nem tudja mit beszél, ez a beszéd nem az ihlettek őrjöngő, szikraontó szavai, amelyek ahol lehullanak, égetnek és gyújtanak: ez a beszéd a szertartás megmerevedett homokágya, amelyben lassan és zajtalanul hömpölyög az igazságoknak gátak között lebocsátott hullámárja.

S mily ellenállhatatlan ez a tudás, a beidegzett szavak egymásból patakzó folyamata, ezek a kialakult s mindennapiságukban első üde értékelésüket veszített nagyszerűségeknek zsongító vibrálása... „te vagy a mindenható, ki mindent megtehetsz; te vagy a véghetetlen bölcsesség, aki mindent a legjobban értesz; te vagy a kimeríthetetlen jóság, aki magunknál is jobban akarod s munkálod boldogságunkat...” Oh, ez a szertartás, hogy mennyire elvégzi ez magamagától az üdvösséget! Mindegy hát, hogy ki mondja s milyen érzésekkel mondja, csaknem úgy ki van kövülve minden szó, minden frázis, mint a katolicizmusban.

Mikor vége volt az imádságnak, mély lehangoltság vett rajta erőt; hát nem merte egyéniségének zászlaját kibontani... Hát íme, első percben már megalkudott... egyetlen szót sem mert kijelenteni, amely újat, erőset és prófétait jelentene... Meghátrált, lemondott, letört... Vagy még azt sem, csak nem talált hangra?... Nincsen hát egyéni hangja... Tömeghit szavait zengette a tömeghit fülébe... A torkát szárította a keserűség, a szégyen s a harag önmaga ellen: hogy nem történt meg, amire várt, aminek az eljövetelét biztosan látta...

Hogy elhallgatott; egy öblös hang halkan, monotonul s komoran kezdett imádkozni: Miatyánk, ki vagy a mennyekben...

Az erőteljes férfihang a komor éjszakai hangulatban kopogva verte a szíveket: volt valami misztikus, valami földfeletti ebben az emberi gyülekezetben, amely az ének, az ima áldásával töltözött s szárnyakra kelt egy közös megadásban az Isten előtt.

Csak a pap omlott össze, fejét lehajtotta és sírt.

Újra énekbe csaptak fel a hangok. A gyülekezet egy közös, tömegszerű lelki tisztálkodásban egyesült.

3

Harmadnap hajnalban felébredt a csordás trombitájára; a nap pirosan sütött be az ablakon, sietett lehunyni a szemét, hogy tovább aludjon. Rendkívül fáradt volt.

Mosolygott egyet, mint a gyermek az anyja kebelén, és édesen aludt el az önálló férfiélet boldogja: a tegnapi beiktatás lázálma futott át emlékén s mindjárt utána álomképek következtek.

– Jó reggelt, tiszteletes uram!

Fényes déli napsütésben riadt fel.

Előbb a mély álom kábultságából alig tudott tájékozódni, csak lassan jött rá, s már ismét mosolyogva, hogy maga gazdája, a maga házában, maga fészkében: ember.

Kiugrott, úgy mezítláb, fehérben, sietett ajtót nyitni. Mint egy gyerek, nem merte volna várakoztatni a kurátort odakint.

Azt már nem szerette, hogy a két gazda, akik az ajtó előtt állottak a tornácon, minden teketória nélkül utánamentek a hálószobájába.

– Legyenek szívesek várni, míg felöltözöm – mondta előzékenyen, de olyan tétován, hogy nem imponált vele.

– Á, mindegy az tiszteletes úr – szólt a kurátor, s bejött és leült az ággyal szemben egy székre.

A másik állva maradt, az egy nagy orrú ember volt, igen apró szemei voltak s mosolygósan hunyorgatott velük.

A fiatalember röstellte, hogy előttük kell öltöznie, de hát most már nem küldhette ki őket, ha egyszer bejöttek.

– Szép reggel van – mondta, s a harisnyáját kezdte kisimítani.

– A van – szólt a kurátor.

– Csakhogy mán dél van.

– Dél?

– Olyanformán, tiszteletes úr.

– Jól aludtam.

– A nagyon jó, aki teheti. Én is aludnék, ha lehetne, de mán én három órakor fenn vótam.

A fiatalember tűnődő meglepetéssel nézett rá.

– Háromkor?

– Igen.

– Hát mért kel olyan jókor?

– Muszáj, a gazdaembernek, a jószág megkívánja. Három órakor már etetni kell... Azután meg dologidő van.

– Bizony, most jön az aratás – mondta a fiatalember kissé mesterkélve, hogy ért ehhez az élethez.

– Kedden állunk búzába.

Erre egy kis csönd lett. A papnak az jutott eszébe, hogy neki harminc hold földje van a határban, a fizetés szerint; vajon most mi van azokon a földeken, ki műveli, ki arat rajta, mi terem rajta. De nem szólott, röstellte mindjárt pénzről, fizetésről beszélni.

Gyorsan felállott a felhúzott cipőkben s gombolkozott.

– Hát osztán, mit álmodott a tiszteletes úr – kérdezte a kurátor lassan egymás után rakosgatott szavaival.

A pap megállt egy pillanatra s visszagondolt az alvásra.

– Mer amit az új házba álmodik az ember, a beteljesedik.

– A be – mondta a másik ember somolyogva s bólogatott, ez is leült odébb egy székre.

– Nem álmodtam semmit – mondta a pap csendesen s mosolygott.

– A még jobb, jó egészség – mondta a kurátor.

A pap halkan nevetett.

– Bizonyosan azt jelenti, hogy olyanok fognak történni velem, amit álmodni se lehet előre.

A két gazda rápillantott, s megint elfordították a szemüket.

– Megkínálnám valamivel, de még semmim sincs – mondta a pap.

– Úgy van a’ fiatal házba.

A pap arra gondolt, hogy pénze sincs már. Talán egy forintja még van. Hopp, ezek a jó emberek tán a fizetést akarják kiadni.

– Mit beszélnek a faluban – kérdezte – meg vannak-e elégedve. A beiktatással.

– Hogyne vónának. Itt mindig meg vannak elégedve, tiszteletes uram.

– Szépen folyt le.

– Egen. Takarosan.

– Sokan voltak.

– Hát egen úgy szoktak.

Ha ezek olyan kis dolognak tekintik az egészet, ő is röstellt több szót vesztegetni rá, pedig féléjjel nem tudott aludni a büszke boldogságtól.

– De nagyon is kitett a falu magáért – mondta s úgy hálóingre vette fel a kiskabátját. Nem akart mosdani az emberek előtt. – A tegnapelőtti vacsora, meg a tegnapi ebéd...

Itt egyszerre zavarba jött, maga sem tudta mért, a tükör elé állott s alvás közben szétdúlt haját kezdte fésülni.

– Hát, nem vót olyan nagy valami, csak hogy mégis rendesen legyen. Mikor ilyen fiatal a pap, nemigen lehet semmit se kívánni... – bökögette a szót a kurátor. – Se asszony, se semmi; mégis, nem akartuk, hogy hát szégyenbe maradjon...

A pap hallgatott, valami kellemetlen érzés kezdett rajta uralkodni. Nem tudta, nem mulasztott-e valami kötelességet.

– Nagyon köszönöm maguknak, kurátor uram... Az egész falunak, hogy ilyen jók voltak hozzám, és nem is tudom... még eddig nem mutathattam meg... De majd, ígérem, olyan papjuk leszek... Ha maguk tudnák, milyen tervekkel jöttem el... Ennek a falunak elsőnek kell lenni; mintaközségnek... Ha valakinek valami baja van, csak jöjjön hozzám. Se időt, se fáradságot, semmit sem sajnálok, hogy mindenkinek minden bajában hűséges orvosa, tanácsadója, bírója, mindene legyek...

Úgy kiömlött a szívéből a jóság, a szeretet: s nem tudta elmondani. Hirtelen láng öntötte el az arcát, eszébe jutott, hogy tegnapelőtt éjjel mint próféta akart fellépni, hogy szavakkal a lelkét korbácsolja ezeknek az embereknek, akik oly jók, hűségesek és olyan derék jó gyermekek... Most a szemével simogatta őket, a kurátort, aki komolyan, minden érzés mutatása nélkül függesztette rá a szemét, meg a másik embert, aki szaporán pislogott a nagy orra mögött apró kék szemeivel.

– És remélem, nem is kerül el senki, hanem el fognak hozzám jönni mindenféle dolgukban.

– Igenis; csak hát több érkezése volna az embernek.

– Nem akarom, hogy itt civódások legyenek, veszekedések, gyűlölködések. Tudom, mindenfelé szokott lenni testvérharag, osztálykodás, anyagi okok miatt való véres torzsalkodások. Bosszúállás, üldöztetések. Én a lelkemet kiterítem, és mindenkinek mindent meg akarok tenni, hogy csak béke és szeretet lakozzék ebben a kedves kis községben... Mert lássák, mit ér az egész élet, ha nem szeretjük egymást?... Ez az egész társadalom arra van építve, hogy egymást segítik az emberek. Közös nagy halomba gyűjtjük mindannyiunk munkáját, hogy az aztán megint szétosztódjék mindannyiunk számára. Én is adok, te is adsz, ő is ad, mindannyian adunk valamit az egésznek, az emberiségnek s az emberiség, a nagy egész aztán minket, az egyeseket eltart, mint gyermekeit... Ugye, maguk földmívesek: azt hiszik, azért termelik a búzát, mert pénzt akarnak érte kapni. Azt hiszik, hogy a saját önző anyagi céljaik parancsolják azt, hogy búzát termeljenek... Lám, nem azért termelik a búzát, hanem azért, hogy az emberek nagy tömegeinek legyen mivel táplálkozniok. Maguk az egyének változtathatják a foglalkozásukat: de ugyanannyian fognak mindenkor búzát termelni, amennyi búzára szükség van, hogy az egész emberiség el legyen látva kenyérrel. Így tevődik össze az emberek osztályainak munkájából mindaz az érték, amire csak szüksége van az egész emberiségnek... És én igenis el vagyok határozva, hogy én ebben a faluban; az egyetlen ember, akinek megvan hozzá a tanultsága, a lehetősége, az akarata: én gondoskodni akarok az én kisded nyájamnak minden lelki és benső szükségletéről... Így képzelem én, hogy el fogjuk érni azt az ideális állapotot, amit az elébb említettem, hogy egy boldog és szép életű emberi gyülekezet legyen a mi kis egyházközösségünknek az élete.

Megállt s várt valami feleletet. Most úgy tetszett neki, hogy elég egyszerűen s elég népszerűen fejezte ki magát. Az arca kipirult, a szeme csillogott s annyi szeretettel nézte a két gazdaember arcát. Látta azokon az erős barázdákat, látta a szél kifútta, nap égette, durva szövetű bőrt, a fekete öklöket s a rendkívül durva, elformátlanodott bütykös ujjakat, amelyekről a fekete szennyet talán semmiféle vegyi szerrel sem lehetne lemosni, s amelyeknek a nehéz munka miatt való elalaktalanodását már semmiféle úri kényelem sem szüntetné meg. Szánalommal nézte őket, s lelkében a gyönge iránt érzett testvéri szeretettel.

– Én lélekben mindig a híveim közt leszek – mondta szónokiasan, egyre szónokiasabban –, lelkemben mindig veletek társalkodom. S még ha visszataszítanátok is, mint a hazájából száműzött zsidó, bármely szegletében lakik is a földnek, mikor imádkozik, mindig Jeruzsálem felé fordul arccal: így én is már, midőn távol tőletek a debreceni Nagyerdő kies lombjai alatt andalogva életemet fontolgattam s a legszentebbekről elmélkedtem, gondolataim és érzéseim már akkor felétek voltak fordulva. A mágnest az északi sarok titkos ereje nem vonja jobban, mint engem e hely, mely Isten által jelöltetett ki az Isten nagy földjén az én számomra, hogy e helyen teljen be sorsom rendeltetése: Hass, alkoss, gyarapíts.

Mindezt most nem a két embernek mondta, hanem az ablakon át a község felé irányította érzéseit, mintha valóban a templomban, a szószéken volna.

Most úgy vette észre, hogy a nagy orrú intett a kurátornak, s arról az jutott eszébe, hogy ezeknek sok dolguk van, s ő feltartóztatja.

– Mi járatban is vannak kurátor uram? – szólott mindjárt természetesen – tudom sok a dolguk, bajuk. Nem tartom fel, ha sietnek, bárha nekem a legnagyobb öröm, hogy beszélgetünk... Ismergessük egymást... Kurátor Uram!...

– Hát bion, tiszteletes uram, a széna a renden, a répa kapálatlan, mán is sokat kell hallgatnom, hogy nagy időt elbitangoltam evvel a papválasztással. Vagyis, hogy kiszedi az asszony a szemem, ha még tovább is lopom a napot. Hát mondok, eegyüttünk a pénztáros úrral számozkodni.

– Pénzt hozott kurátor úr? – örült meg s kiáltott fel naivul a pap. Már megint egész gyerek volt, aki mindjárt szégyellte is ezt a hirtelenséget. – Ej, de derék ember – tette hozzá –, éppen jókor, mert már egy fillérem sincs.

– Hát igen, pízrül vóna a beszéd... – óvakodott a kurátor.

– Látja, kérem – mondta a fiatalember –, hát hogyne volna a papnak kötelessége mindent elvégezni a falujáért. A nép maga összerakott filléreivel biztosítja a papjának az életét: a pap... hogy az, biztosítsa az ő számukra a minden pillanatban segítségre kész lelkiatyát... No, hát ki avval a pízzel – tette hozzá, s azt hitte, igen tréfás és igen közvetlen e pillanatban.

– Ej a macska vigye el – szólt a kurátor. – Píz! Minek a píz falun. Hásze itt még ha akarna se tudna kőteni, tiszteletes úr.

– Nono, azon nem búsulok – szólt sóhajtva a pap. – Lássa, ez mind hitelbe van, ez a bútor. Én még idáig diák voltam, de hát ide nem jöhettem ugyebizony, a nép közé üresen, semmi nélkül... No, nem baj, majd kifizetjük. Nekem igényeim nincsenek, se bor, se kártya, se szórakozás: csak egy: a munka... Ezt a kis befektetést meg kellett csinálnom, s első kötelességem lesz letörleszteni.

– Egen, hát úgyis kell azt. Az a rendes.

Itt egy kis szünet lett.

– Hát pénztáros úr, nyuccsa be a nyugtákat.

– Igen – mondta a nagy orrú.

Avval elővett két árkus papírt.

A pap átvette s elolvasta:

– Mit? – szólott – ez nagyon jól van. Amint ebből látom, most egyszerre kiegyenlítik az egész összeget újesztendeig. Úgyhogy a község nem fog tartozni sem a földárendával, sem a banki tőke kamataival.

– Igen.

– Hát ezt most egyszerre mind megfizetik.

– Igen. Vagyis hogy megfizettük.

– No igen, majd ha átveszem: megfizették.

– Hát má át tetszett venni.

– Én?

– Egen.

– Én?!...

– Hát a választás! tiszteletes úr... Krisztus koporsóját se őrizték ingyen.

A pap meghökkent.

– Választás?

– Nem olyan sok az a píz, tiszteletes úr. Eemegy a hamar. Mer az úgy szokás. Hát nem memmondtam én Debrecenybe tiszteletes úrnak tulajdon szemeibe, hogy nagy az ellenpárt.

A pap elborult. Az ablak felé fordult, s kinézett.

A kurátor lassan húzta a szókat, de megérzett rajta, hogy biztosabb lett a pap zavarától.

– Hogy puhítani kell üket.

A pap lelke mélyéig elpirult. Valóban, mikor arról beszélt a kurátor, ő a bűnrészes hallgatásával fogadta. Nem mondott rá sem jót, sem rosszat. Olyan mohó volt benne a vágy, hogy ezt a községet megkapja, hogy megválasszák, hogy elsőnek kerüljön ki a volt társai közül önálló papnak, a többi még mindig káplánkodik ebben az évben, hogy nem bánta volna, ha az érdekében bizonyos szabálytalanságok történtek volna is, csak győztes legyen... Annyira meg volt győződve a saját akaratának helyessége, nemessége és szükségessége felől, hogy minden áron meg kellett kapnia ezt a pozíciót... Most, mintha a saját vétke zuhant volna le rá... Meg kellett fogóznia az ablakdeszkában.

– A mindig úgy vót szokásba, hogy a beiktatás az új pap kőtségire megy. Hát a meg úgy van, hogy ki micsodás ember, olyan a beiktatása... Az igaz, hogy tiszteletes úrról mindenfelé igen jó nézettye van a népeknek... Hasze azér is hoztuk magunknak a méltóságos püspök úr mellől. Szép fiatal ember, úriember! aki nem néz a krajcárra, nem sajnáli a szegény emberektül azt az egy-két falatot, meg azt a pohár bort, akit az egissigire felhajtottunk.

– De hát én miből élek meg, jó ember? – kérdezte siralmasan a fiatalember, akivel forogni kezdett a világ.

– Hát a kongrua, tiszteletes úr! – kiáltott a kurátor fellélegezve – meg az a sok stóla, amit temetésér, esketésér fizetnek! Sok pénz az uram! Szegény parasztember esztendőn át nem lát annyit, mint a pap egy-két hónap alatt. Hiszen a papnak minden lépésér fizetés dukál, nem megy az ingyen.

Kis csönd lett.

– És mit szólnak ehhez az egyházi törvények? – kérdezte keményen a pap, s a szemöldöke összeszaladt.

A kurátor arcáról egyszerre elmúlt minden kellemeteskedő vidámság, egyszerre kemény lett, mint a kő, vad és nyers:

– Hát: tiszteletes úr tudja... Azt tudom, hogy: azt: tudja... Vót má nekünk papunk, aki nem tutta, eement mekkérdezni a vaskalaposokat, még a püspököt is. Oszt a szegény eklézsiát meg is nyomorították vele, hogy ű fizesse meg. A papnak a választását!... Az egísz pízt... Meg is fizettük. Egy krajcárig, szó nélkül! De a pap esztendőt se várt, úgy kírezkedett innen elfele, mint a kisgyerek az árokbul, aki csonárral van tele... Nem termett annak uram; még a trágyadombon se nőtt meg neki, a tök se. Nem nőtt meg annak a fű a mezején. Tudja a jó ég, hogy vót, de minden marha odabitangolt, mire valaki észrevette, a pap fődjére, tyúk, csirke, mind ott nőtt fel, neki meg tyúkja, disznaja mind elhullott, annyija alig vót, hogy ehen ne hajjon, mer pízír nem kapott a faluba, nem az, uram, semmi eleséget. Hogyisne, mikor senki se szerette! Mer a szeretet az első, tiszteletes uram! Akit megszeretnek, annak minden van ebbe a faluba, akit nem szeretnek, annak még a nevéből is kihull még a bötű is!...

A kurátor vette észre, hogy a papja igen mélyen elhallgatott, s ettől újra kezdett megvidámodni. Bólogatva, sajnálkozva mondta:

– Szeginy... má a nevit se tudom... mék is vót az a pap... Úgy elment innen a sok pujájával, pedig egy olyatén, rongyos kis faluba, hogy annak még a nevitül is hascsikarást kap az egissiges ember.

A pap végigment a szobán, hálóingben, amelynek gyári hímzéses gallérja kihajlott a kabátjára, ez is hitel, s komolyan, fanyarul állott meg a kurátor előtt.

– Nézze, barátom, képzelje csak magát az én helyembe: maga most mit tenne?

A kurátor mozdult, a fejét elbillentette jobbra... Vontatva mekegte:

– Én... nem mernék... kikötni ezekkel a népekkel. Isten az atyám... nem én... Nagyon kutyafülűek ezek, ha valakire kiteszik a vizes lepedőt. Kutya zsiván népek laknak itt, nem parancsol ezeknek az elöljáróság, beszélhet itt a bíró meg a kurátor. Siketek ezek a jóra, tiszteletes uram. Pedig annak a másiknak csak kicsiség volt, amit ezek elfaltak a fizetésébül, mégis hogy megharaguttak, mikor vissza kellett adni... Hát még most... Nekem ugyan nagyon mindegy, akar így, akar úgy, de mondok, én mégis csak azt az egy tanácsot tudom tiszteletes úrnak, hogy ikább, ha valakivel beszél a nagyfejűek közül, ikább tagaggyon le mindent, minthogy még hozzátegyen, ha magának jót akar. Tudják ezek, hogyha most per lesz ebbül, még jobban meg fogják üket strófolni, mint abba az üdőbe: hát ük is fenik a fogokat, hogy most még jobban ellátják a pap baját, mint akkor... Hát itt van a tiszteletes úr, ugyi. Nincsen felesége, nincsenek gyerekei: e jó, de enni csak kell azér... Nohát, uram, ahogy én esmerem ezeket a népeket, itten imádkozhat: itten nem kap enni semmi pénzért senkitől. Mert ezek azt fogják mondani, hogy ha pap: imádkozzon az istenének, lakassa jól, ha annak a szolgája. Mert ezek olyan zsiványok, hogy azt akarják, hogy a pap az ü szolgájuk legyen...

A pap komoran nézett rá.

– Maga se adna?

– Mit?

– Ennem... Pénzért... Ingyen... Jóságból...

– Én?... Én uram, nagyon szívesen, a feleségem meg még szívesebben, de hát ki meri magára venni a népek haragját?... Tudom, maga tiszteletes uram, maga mondaná, ha látná, mit csinálnak énvelem, hogy ides barátom, távozz el én tüllem, mert én bélpoklos vagyok.

A pap leült, az arcát a tenyerébe hajtotta, fázott, didergett.

Hosszú ideig csendesen ültek. A falak hűvösek voltak, mint a szellőzetlen vályogházakban szokott, kint azonban izzóan sütött a nap.

Végre a fiatal pap újra a kezébe vette az íveket.

A kurátor megmozdult.

– Tessék csak aláírni... olyan simán fog a menni, az egész dolog, meg olyan szépen, hogy mikor jönnek a papi vizsgálók: egy se fog itt még csak arra gondolni se, ami nem szabados dolog.

A pap letette a papírt, félredobta, s újra csönd lett. Féltenyérre támasztotta az arcát, s lehunyta a szemét.

Hosszú ideig csöndben voltak, akkor a kurátor epésen megszólalt:

– Hát, jó bion ilyenkor szundítani egyet... Tiszteletes uramnak úgy sincs egyéb dóga jövő vasárnapig. Edde jó is vóna papnak lenni. Hanem mink, ugye komám, parasztok.

Felállott.

– No, firkantsa oda a nevit, oszt megvan. A csak egy kis moccanás. De ha a villa nyelét kellenék megfogni, osztán egész nap hányni le a kévét meg fel a kévét a szekérre meg a dobra! Akkor tudná meg, mi a drága idő...

A pap ránézett. A szeme vörös volt, véreres. Könnyes.

– Megesküdnének rá – gondolta magában –, hogy a kezükből felvettem a pénzt...

Fogta a tollat, belemártotta a tintába, még most is dugó nélkül volt a tintásüveg, mióta az este bibliai emléksorokat írt a vendégeinek.

Aztán aláírta a nevét.

– Rablók – mondta magában, és a szeme tele lett könnyel. – Rablógyilkosok. Talán meg is tudnának ölni itt...

A kurátor fogta a papírt, igen lassan s kényelmesen teregette, szárítgatta. Lehajlott, a deszkapadló hézagaiból egy kis port kapart össze s a betűkre szórta.

– Mondja kurátor úr – s a pap hangja remegett. – Hány órakor fogott maga íráshoz, hogy már készen volt a számadással! Csak megetette a marhát? vagy még előbb kihányta a trágyát is az ólból?

A kurátor kicsit mosolygott. Nem is érdemesítette válaszra a gúnyt. Mikor megszáradt az írás, összehajtotta a levelet s a zsebébe tette. Most ő tette el, nem az, aki előbb elővette, a pénztáros.

– Nem most csináltam én ezt az írást, tiszteletes úr.

– Hát?

– Hát mikor hazagyüttem Debrecenbül.

A pap beharapta a száját. Megérezte, hogy megint a puhításra céloz.

– Úgy – mondta elfordulva, élesen. – Hát azért volt olyan nagy az egyetértés a nép közt!

– Erre választották meg magát! – szólt nyers egyszerűen a kurátor.

– Erre... Mikor látták, hogy ez egy jó pipa, ezt meg lehet zsarolni?

– Zsarolni! – mordult fel a kurátor, s a szeme megvillámlott. – Zsarolni!... Hát ez a mi nevünk? maga előtt? tiszteletes úr?... Ezt prédikálta maga nekünk? csak egy fertályórája is?... Má letagadja?... Hát rablók vagyunk mink?... Hát ez a hála?... ez a köszönet?... hogy pappá tettünk valakit!

A pap összeszorította a fogait, a szemöldöke alatt villogott a szeme. Puskája nincs. Ezzel mindjárt verekedni kell.

Nagy elkeseredés vett rajta erőt. Elfordult, mert nem tudott beszélni. Sírás fojtogatta a torkát. Gyűlölte ezeket, de a markukban érezte magát. A püspökhöz menjen vissza, elpanaszolni?... Nem tudná letagadni azt a szót: a puhítást...

– Ah... – szólott – mit érzékenykedik... kurátor úr... Nekem csak az fáj, hogy ilyen módon adják ezt tudtomra... Igen, ha előre megmondja... akkor talán... én magam ajánlottam volna fel... a vendégséget... Ha nem az egész félévi fizetést is... mert most nem tudom... De hiszen majd megtanulom, mi hogy... hogy mi az élet... Majd... elmegyek a többi... kollégákhoz... s megfigyelem... az ő tapasztalataikkal...

Már egészen szaggatottan jöttek ki a szavak a torkán... Félt, hogy rögtön sírva fakad...

A kurátor zörgő egyenességgel mondta:

– Vizittelni? A jó lesz. Jó egy kicsit vizittelni. Hanem azér jobb lesz, ha elébb a faluba jár körül vizittelni. Ráér a papokkal diskurálni azután is, elsőbbek a hívek. Mer bion, ha nem az én feleségemhez megy először a tiszteletes úr, a nagyon meg tanál neheztelni, mer az annak a szívire megy... az asszonnak...

Evvel kezet nyújtott.

– Isten megáldja, tiszteletes uram. Csak nem kell elereszteni a természetit. Ej de fog örülni a feleségem, ha megmondom, hogy még ma délután lesz szerencséje a tiszteletes úrnak hozzá.

– Isten áldja – mondta a pap s igyekezett visszavenni a kezét a parasztmarok vaspereceiből.

– Istennek ajállom, tiszteletes uram – mondta a nagy orrú pénztáros, és apró szemei mosolyosan rebbentek rá a papra, mint egy ártatlan tinóé.

4

– Miért írtam alá! – rémült el, mikor a két ember elment.

Szeretett volna utánuk rohanni, de csak hörgött; a nyugta, az már ott volt a zsebükben.

Valami hideglelés rázta, s percekig nem tudott magáról. Csak marta a haját, és járkált s megállott s nem vette észre, mennyi ideig állott mereven.

– Mit tudtak volna vele csinálni?... Mit bizonyíthat valaki abból, ami a lélekben történik... Hisz ő soha egy szóval nem biztatott fel senkit... Hát azért a bűnért is meg lehet bűnhődni, aminek csupán annyiban részese az ember, hogy nem akadályozta meg az elkövetését... Pirulva vallotta be: annyiban, hogy óhajtotta a megtörténését...

Ez borzasztó, ez borzasztó: erre választották meg...

– Mit! – riadozott egyre! – pénzért?... Hát nem azért, mert tanult, mert jó diák volt, mert a zsidó nyelvben első volt a teológián, mert neki diktálta a jegyzeteit a professzor, mert mindig példás erkölcsű fiú volt, minden iskolai munkát elvégzett, senkit soha meg nem botránkoztatott, mert nem labdázott az udvaron, mint a többiek, nem ivott és nem korhelykedett, mint a kollégái, a diákcétusokban nem tivornyázott, hanem a könyvtár legszorgalmasabb olvasója volt, és a Nagyerdőn csinálta a beszédeit... Régi könyveket, régi papokat tanulmányozott, mikor mások a Juhásznéhoz meg a Kispipába szökdöstek nagy ivásokra, az Ige megértésén gyötörte magát, mikor társai udvarolni jártak... Pénzért választották meg, s az egész diplomája csak éppen ürügy volt arra, hogy megválaszthassák... Pénzért lett pap: egy bizonyos pénzösszegért?...

Lelkében összekuporodott s rettegett és szégyellte magát, s valami rettenetes nagy fájdalmat és ürességet érzett, valami nagy veszteséget szenvedett, s nem tudta mit, csak mint egy erős kínt állotta ki a fájdalmat.

Teljes zűrzavarban száguldozott a szoba falai közt, aztán megint leroskadt egy székbe s némán meredt maga elé s visszaidézte a kurátornak minden szavát és gondolkozott, hogy is történt, hogy így engedte magát becsapni.

Egy fél esztendei fizetés... Mikor egy fillérje sincs... Adóssága van... Már holnap fizetni akart... A szabónak is... A palástja is hitelben van, és ezek a bitang gazemberek egy fél esztendei fizetését elisszák... De mi az ördögnek írta alá azt a nyugtát...

Most már késő... Most már mit tegyen.

A gazemberek! a disznó gazemberek!... A fene egye meg a gaz disznóit. Bitang parasztok, átkozott bitangok... egy félévi fizetést kiloptak a zsebéből. A papjuk zsebéből. Minek is ment erre a pályára. Miért nem ment fel az egyetemre. Most segédtanár volna valahol. Pozsonyban vagy Temesváron vagy akárhol, csak parasztot és vallásbelit ne kellene látnia. Ezek... a gazok... a nyomorultak... Most már érti az anyját, aki egész életén keresztül tele volt szemrehányással... Ő persze sose értette s lenézte a lelke mélyén, hogy az édesanyja anyagi szempontokból az egész népet megvetette... Hitvány pénz és apró károk miatt, amit a parasztoktól kellett szenvednie... De hisz ezek nem emberek, ezek disznó kutyák, tolvajok: még fenyegetni mer a gazember! hogy a fű se nő meg az ő földjén! Hogy csirkéje, marhája mind megdöglik... Minek írta, minek írta alá azt az írást...