© Molnár Vilmos, 2021

A kötetet tervezte: Karcagi Klára

A borító a Flammarion fametszet (ismeretlen alkotó)
színezett változatának felhasználásával készült.

Jelen kiadvány a jogtulajdonos írásos engedélye nélkül sem részben, sem egészben nem másolható, sem elektronikusan, sem mechanikai eljárással, ideértve a fénymásolást, számítógépes rögzítést vagy adatbankban való felhasználást is!

Kiadja 2021-ben a Corvina Kiadó Kft., az 1795-ben alapított
Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

corvina@lira.hu

www.corvinakiado.hu

Felelős kiadó és szerkesztő: Király Levente, a Corvina igazgatója

Műszaki vezető: Székelyhidi Zsolt

Korrektor: Macskássy Zsuzsa

ISBN 978 963 13 6791 1

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

A könyvben szereplő történetek egy részének megírásakor
a szerző a Petőfi Irodalmi Múzeum Térey János alkotói ösztöndíjában részesült.

A könyv megjelenését a Magyar Művészeti Akadémia támogatta.

„…legendái ugornak, türknek, mongolnak, onogurnak

forró szívünkben rendre megmagyarulnak.

Így vigasztaljon minket e furcsa parafrázis,

mert sem őshaza, sem újhaza nem lehet soha frázis,

hanem maga az éltető reménység,

hogy »megfogyva bár…« a nemzet él még

s ha keletről egy-egy csillag újra felkél

olyan, mintha a régen múltakról beszélnél.”

MAGYARI LAJOS: Márciusi parafrázis

„Mi most azért vagyunk itt,

hogy Puskás Öcsiként ünnepeljük Kőrösi Csomát.

Ő jusson az eszünkbe, ha kimondjuk a szót: magyar.”

LÁMA CSÖPEL

KŐRÖSI CSOMA SÁNDOR
ÉS A NAGY FA

yermekkorában Kőrösi Csoma Sándor felmászott egy nagy fára. Olyan tizenkét éves forma lehetett, mikor az apja egy alkalommal magával vitte az erdőre fát vágni. Az öreg kidöntött egy derekas fenyőt, a fiát meg odatette csapnyesőnek, kisbaltájával vagdossa le a törzsből kiálló vékonyabb ágakat. Délben szünetet tartottak, megették a magukkal hozott elemózsiát. Utána az öreg ledőlt aludni egy verset, Kőrösi Csoma Sándor pedig elindult kicsit körülnézni a környéken. Már gyermekkorában is szeretett elkódorogni, hamar ráállt erre a lába.

Ahogy ott bóklászott az erdőben, eléje került egy nagy magas fa. Olyan messze felnyúlt a törzse, hogy odalentről alig látszott a koronája. Az ágai pedig annyira mászásra alkalmatosan nőttek, hogy rendesen hívogatták az arra járót, kezdjen felkapaszkodni rajtuk.

A gyermek Kőrösi Csoma Sándor nem kérette magát, elkapta az alsó ágat és feltornázta rá magát, aztán a következő ágat, majd az azután következőt, és így tovább. Nem is tudta, minek mászik fel, egyszerűen ott volt az a fa, ettől mászhatnékja támadt. Mintha valami hívta volna fel a fa tetejére. Mint amikor valakinek egyszerre hivatása lesz.

Mind csak mászott, mászott, már jól el is fáradt, pedig nem volt gyenge legényke, s még mindig nem látszott a fa teteje. De nem hagyta abba, konok volt már akkor is, juszt csak kapaszkodott felfelé. Addig s addig, hogy egy idő után mégiscsak ritkulni kezdtek az ágak, vékonyabb lett a fa törzse, és egy utolsó nekirugaszkodással kidugta fejét a lombok közül.

A gyermek Kőrösi Csoma Sándor már addig is sok fának mászott fel a hegyibe, de ilyen kilátást, mint amilyen erről nyílt, még egyikről sem látott. Olyan volt, mintha az egész világ mindenestől ott terült volna el alatta. Ahogy szétnézett, valahogy még azt is látta, amit nem látott. Gyönyörködött is benne sokáig, nehéz betelni a világgal. Fentről nézve a szutykos részek sem olyan szutykosak, a sok hitványkodás sem látszik, amit az emberek elművelnek.

Hanem egyszer észrevette, mégis van egy hely a láthatár peremén, aprócska pont csupán, amire nincs rálátása. Keleti irányba esik, s olyan fényesség jön abból a pontból, hogy nem lehet belátni mögéje. Dél már rég elmúlt, a napfelkelte nem lehetett. Hát akkor mi? Hiába meresztgette a szemét Kőrösi Csoma Sándor, a vakító fényességtől azon a ponton nem látott semmit.

Kőrösi Csoma Sándor már gyermekkorában is olyan fajta volt, hogy leginkább azt akarta látni, amit nem láthat. Egyszerre akkora vágy fogta el megtudni, mi lehet a fényes pont mögött, hogy szinte lelépett a fa hegyéről, majdnem nekiindult toronyiránt a fénynek. De összeszedte magát, belátta, nem ez a legjobb út. A fény egyenesen jön, de feléje menni tekervényes.

Nem jó szívvel hát, de lemászott a fáról, s indult vissza az apjához. Úgy gondolta, talán egy szűk órácskát lehetett távol a favágás helyszínétől. De kiderült, közben három nap és három éjjel telt el, már mindenki őt kereste. Ami pásztor, vadász, szénégető és sócsempész volt a környéken, azt az apja mind riasztotta, keressék a fiát. Keresték is elöl-hátul, jobbra-balra, mindenfelé, de hiába. Már azt hitték, bolond fejjel bement Moldovába. Arra nem gondoltak, hogy felülről fog aláereszkedni, mint mennyből az angyal.

Az apja erősen dühös lett, készült istenesen ellátni a fia baját, amiért olyan hosszasan elcsámborgott.

– Három nap és három éjjel kotoltál fenn a fán – háborgott az öreg –, ahelyett, hogy segítettél volna nekem a favágásban. Ráadásul gondot okoztál egy csomó embernek, akik keresésedre indultak. Azt mondd meg, miért tetted ezt?!

– Kedves édesapám, muszáj volt felmásznom arra a fára – válaszolt a gyermek Kőrösi Csoma Sándor –, olyan volt, mintha odafentről hívnának. Úgy éreztem, hirtelen hivatásom támadt.

Az öreg nemigen értette, miről beszél a fia, mérgesen csak ennyit mondott:

– Lehet, hogy – amint mondod – hivatásod támadt, de az bizonyos, hogy küldetésed nem, mivel sem én, sem más nem küldött. Hogy ezt máskor ne feledd, kicsit most ez a hajlékony mogyorófavessző veszi át a szót.

Azzal az öreg megsuhogtatta a nevezetes, beszélni tudó pálcát, s azon volt, hogy szónoklásra bírja. De a szénégetők öreg főnöke rászólt, vegyen vissza az indulatból, megeshet, hogy itt nagyobb dolog mutatkozik. Az öreg szénégető meglátta a gyermek Kőrösi Csoma Sándor szemében a lángot, amely csak a nagy célokra elhivatottakéban lobog. Értett hozzá az öreg, nemhiába foglalkozott életében égetéssel, tűzzel.

Még arra is megkérte Kőrösi Csoma Sándor apját, akivel szegről-végről rokonok voltak, hagyja nála pár napra a fiát. Nyár van, nincs iskola, hadd kóstoljon bele a gyermek az erdei életbe. Közben beszélgetne vele erről-arról. Aki három nap és három éjjel kucorog fenn a fán egy hívogató fénysugár miatt, az több figyelmet érdemel.

Az apa végül megenyhült, belement a dologba. Kőrösi Csoma Sándor emlékezetes napokat töltött az erdőn, a szénégetőknél. Napközben vizet hozott a forrásról a boksák körül tevékenykedőknek, gombát, málnát szedett, hogy változatosabb legyen az ebédjük. De többnyire szabadon csatangolt a környéken. Sokáig kereste azt a fát, amelynek tetejéről látszik szinte az egész világ, de többé nem találta. Pedig sok magas fa törzsét tapogatta körbe, nézett fel a koronájukba kutatva, de egyik sem az ő fája volt. Az is lehet, hogy rátalált, csak nem ismerte fel. A bűvös fa rejtett képessége egyszeri mutatványként jelentkezik, nem állandó spektákulumként. Vagy ha igen, emberi szem nem láthatja mindig.

Esténként a kunyhó előtt nagy tábortüzet raktak, vacsora után kezdődött a mesélés. Az öreg szénégető beszélt távoli vidékek népeiről, furcsa szokásairól, fiatal korában sokfelé megfordult. Egy-két szót más nyelveken is kimondott, egyszerre volt mulatságos és csudálatos hallani, hányféleképpen hívják a világban ugyanazt.

Az öreg sok történetet tudott a régmúltról is, a magyarok hajdan viselt dolgairól. Szóba jött a magyarok őshazája, ahonnan eleink egykoron elindultak a mostaniba, s ami valahol keleten található, már senki sem tudja, hogy hol. Meglehet, azóta is ott rostokolnak az ősök, fényességbe burkolózva, hogy illetéktelenek ne láthassák őket, várják, hogy utódaik közül rájuk leljen valaki.

A gyermek Kőrösi Csoma Sándor szomjasan itta a szavakat, megbűvölve hallgatta a történeteket. Kicsit olyan volt, mint szétnézni a nagy fa tetejéről. Az éjszakában lobogó tábortűz lángnyelveiben feltünedezni látszott mindaz, amiről az öreg mesélt, újra látni vélte a fa hegyéről megpillantott tájakat. Csak a fényes pont nem jelent meg, amely mögé nem tudott belátni. De már tudta, az rá vár, neki kell megtalálnia, s akkor a fényből előtűnnek az ősök.

Amit pedig az apja mondott, tényleg nem felejtette el. Évekkel később, hosszú keleti útja során, amikor sokszor volt fogytán pénze és élelme, gyakran jutott eszébe, hogy a nagy hivatás mellé nem ártana némi küldetés is.

KŐRÖSI CSOMA SÁNDOR
ÉS A LOGIKATANÁR

őrösi Csoma Sándorban már gyermekkorában akkora volt a tudásszomj, hogy amikor apja elvitte Nagyenyedre, és először ment be a híres kollégiumba, a lendülettől szinte kijött túlfelől. De aztán megtalálta a helyét, és hosszú évekig gyűjtötte ott magába mindazt, amit a tudományok adni tudtak.

Az órákon annyira figyelt, hogy az óra második felében már jobban tudta a leckét a tanárnál. A tankönyvek lapjait olyan erősen nézte, hogy el sem kellett olvassa: a mondatok maguktól mentek a fejébe. Elméje úgy vonzotta az idegen nyelvek szavait, mint kóbor kutya bundája a bolhákat.

Testét is szüntelenül edzette a későbbi megpróbáltatásokra. Fülledt nyári éjjeleken vastag takarókba burkolózva aludt, fogvacogtató téli éjszakákon takaró nélkül, nyitott ablaknál. Lábizmait saját módszerével erősítette. Ha diót evett, akkor a jobb combján törte meg egy kővel, ha mogyorót, akkor a bal combján. (A mogyoró héja puhább a dióénál, így a bal lába kicsit gyengébb lett a jobbnál.) Ha elfáradt, abban a minutában gyalogolni kezdett, hozzászoktatva magát, hogy ez a pihenés.

Különleges képességei voltak Kőrösi Csoma Sándornak, de ha diáktársai kérésére néha a magyarok ázsiai őshazájáról mesélt, az volt a legkülönlegesebb. Úgy tudott erről beszélni, mint nagyböjtben egy püspök a lelki üdvösségről. A jelen lévő diákok úgy részegültek meg a szavaitól, hogy közben soha nem tapasztalt tisztánlátás költözött a fejükbe. Hallgatósága elragadtatásba esett és úgy érezte, hogy egy másik, éteribb világba került. Ilyenkor Kőrösi Csoma Sándor lába alig észrevehetően elvált a földtől, s ő pár centivel a talaj fölött lebegett.

Már felsős diákként koptatta a nagy múltú kollégium padjait, mikor a logika tanára, kinek kedvenc szava a semmi volt, behívatta magához. A piperkőc tanár épp a nyakkendőjét kötötte a tükör előtt.

– Mondja, fiam, miért akarja maga felkutatni a magyarok őshazáját? – kérdezte Kőrösi Csoma Sándortól. – Ha volt is ilyen őshaza, az évszázadok során rég kihaltak onnan a magyarok. Vagy beolvadtak a környező népekbe. Nem maradt belőlük semmi. Erősen fejlett korban élünk, ezernyolcszáztizennégyet írunk, ha élnének valahol az eleink, már kaptunk volna hírt felőlük. – A tanár úrnak végre sikerült kielégítően megkötni nyakravalóját, kedvtelve nézegette a tükörben az eredményt. Majd kaján mosollyal folytatta: – Tegyük fel, de csak a feltevés kedvéért, hogy mégis megtalálja őket valahol a világnak egy eldugott zugában. Akkor is mit vár ettől? Mit változtatna bármin is, ha találna pár szerencsétlen ősmagyart? Megmondom, fiam: semmit! Ezt jól vésse az eszébe, fiatalember!

Az ifjú Kőrösi Csoma Sándor csak állt és dacosan összeszorított ajkakkal hallgatott. Keserűen és értetlenül nézte a tükör előtt tollászkodó tanárt. Mi lehet ennek a fejében, hogy ennyire fontos számára valamiből semmit csinálni?

Egyszer aztán látja, hogy a logikatanár alakja valahogy kezd elmosódni, ugyanakkor sötétebbé is válik, mintha lassan átváltozna valami furcsa fekete felhővé. Akkor már a tanár úr is észrevette a tükörben saját rémisztő átalakulását, egy rövid sikoly hagyta el a száját. Több sikoly nem volt, mert már tanár sem volt, csak a fekete felhő gomolygott a tükör előtt, s valami fertelmes bűz terjengett a szobában.

Kőrösi Csoma Sándor egy darabig földbe gyökerezett lábbal meredt a jelenségre, de acélos önfegyelemmel hamar túltette magát rajta. Határozott léptekkel az ablakhoz ment, szélesre tárta, a feketeség pedig alaktalanul kigomolygott rajta. Kint a szabadban gyorsan eloszlott a szélben. A bűznek kicsit több idő kellett, de fertályóra múlva annak sem volt nyoma a szobában. Kőrösi Csoma Sándor gondosan becsukta az ablakot és visszatért a könyveihez. Nem vesztegethette az időt, sokat kellett még tanulnia, hogy elindulhasson a magyar őshaza felkutatására.

Az eltűnt logikatanár esete darabig még foglalkoztatta a kollégium diákjait, tanárait és Nagyenyed lakóit, de aztán elfeledkeztek róla. Más gondok, más újdonságok kötötték le a figyelmüket. A logikatanárból nem maradt semmi, még a neve sem.