Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

ELSŐ RÉSZ

I. A postagalamb

II. Sándor Mátyás gróf

III. A Torontál-bankház

IV. A titkos írású levél

V. Az ítélet előtt, alatt és után

VI. A pisinói vártorony

VII. A Foiba vize

VIII. Ferrato Andrea háza

IX. Utolsó erőlködések az utolsó küzdelemben

MÁSODIK RÉSZ

I. Pescade és Matifou

II. A Trabacolo vízrebocsátása

III. Antekirtt orvos

IV. Báthory István özvegye

V. Különféle események

VI. A Cattarói-öböl

VII. Bonyodalmak

VIII. Egy találkozás a Stradonén

HARMADIK RÉSZ

I. A Közép-tenger

II. A múlt és a jelen

III. Mi történt Raguzában?

IV. Málta környéke

V. Málta

VI. Catanea környéke

VII. A Casa Inglese

NEGYEDIK RÉSZ

I. A ceutai kormányzóság

II. Az orvos kísérlete

III. Tizenhétszer

IV. Az utolsó betét

V. Amit a jó Isten gondjára bíztak

VI. A megjelenés

ÖTÖDIK RÉSZ

I. Cap Matifou kézszorításai

II. A gólyák ünnepe

III. Szidi Hasszán háza

IV. Antekirtta

V. Igazságszolgáltatás

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Jules Verne

SÁNDOR MÁTYÁS

fordította
Huszár Imre

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-369-9 EPUB
ISBN 978-963-559-370-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

A mű eredeti címe:
Mathias Sandorf

első kiadás: 1885
az elektronikus változat az 1887. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Walter Scott A Lammermoori nász című könyvéhez készült metszet és
Jules Verne (1828 – 1905) portréja
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ RÉSZ

I.
A postagalamb

Trieszt, Isztria fővárosa két városrészre oszlik, melyek nagyon kevéssé hasonlítanak egymáshoz: az egyik, az új és gazdag Terézváros, díszesen épült az öbölben, a másik ócska, szegény és rendetlenül épült.

Trieszt kikötőjét a San Carlo móló védi. A kereskedő hajók főleg ennek szomszédságában szoktak horgonyozni. Itt gyülekeznek össze, még pedig néha aggasztó számban azok a sehonnai kóbor csapatok, melyeknek ruhái: a zubbonyuk, mellényük és nadrágjuk, bízvást ellehetnek zsebek nélkül, mert tulajdonosaiknak soha se volt és valószínűleg sohasem lesz semmijük, amit bele tehessenek.

Azonban 1860. május 18-án e nomádok közt a figyelmes szemlélő talán észrevett volna két valamivel jobban öltözött egyént. Nem volt ugyan valószínű, hogy valaha nagy bőségben lehetnének a forintoknak vagy a krajcároknak, ha csak a szerencse nem fordul véletlenül feléjük, de másrészt igaz az is, hogy készek voltak mindent megtenni, ami ily kedvező fordulatot előidézhetne.

Az egyiknek neve Sárkány volt és Tripoliszba valónak vallotta magát. A másik szicíliai volt és Zironénak hívták. Miután már tízszer is végig mentek a mólón, annak legvégén mindketten megálltak. Itt aztán hosszasan nézték a tengeri láthatárt, a Trieszti-öböltől balra, mintha ott egy hajó feltűnésére vártak volna.

- Hány az óra? - kérdezte Zirone olasz nyelven, melyen éppoly folyékonyan beszélt, mint a Földközi-tenger vidékének többi nyelvén.

Sárkány nem felelt.

- Milyen ostoba vagyok én! - kiáltotta a szicíliai. - Éppen az az óra van, amikor az ember éhes, ha elfeledett reggelizni.

Az osztrák, olasz és szláv elemek annyira össze vannak vegyülve az Osztrák-Magyar Monarchia e részén, hogy e két egyén együttléte, noha nyilván idegenek voltak a városban, legkevésbé sem ébresztette fel a figyelmet.

Sárkány, a fiatalabbik, közép, de arányos termetű, elegáns modorú és magatartású huszonöt éves ember volt. Sárkány volt a neve, egyéb semmi. Keresztneve nem volt. Tényleg nem is volt megkeresztelve, miután valószínűleg afrikai, tripoliszi vagy tuniszi származású volt; de, dacára barna arcszínének, szabályos vonásainál fogva közelebb állt a fehérekhez, mint a szerecsenekhez.

Ha arckifejezés valaha csalt, úgy az bizonyára a Sárkány arckifejezése volt. Ritka éleslátás kellett hozzá, hogy e szabályos vonások, szép fekete szemek, finom orr és keskeny bajusztól beárnyékolt, kifogástalan metszetű száj mögött felfedezze a fiatalember mély romlottságát. Senki sem sejthette volna a csaknem érzéketlen arcon a megvetés és undor bélyegét, melyet a társadalom ellen folytonosan fellázadt állapot szül.

Senki se tudta, milyen volt Sárkány gyermekkora. Kétségkívül olyan, mint az elhagyatott gyermekeké szokott lenni. Hogyan nevelték és ki nevelte? Tripolisz melyik zugában lakott gyermekéveiben? Milyen ápolásnak köszönhette, hogy megszabadult az elpusztulástól e borzasztó éghajlat alatt? Valóban senki se tudott volna felelni e kérdésekre, talán ő maga sem, akinek születése, neveltetése és egész élete a véletlentől függött. Mindazonáltal serdülő korában szerzett magának, vagyis inkább nyert bizonyos gyakorlati oktatást, ami kétségkívül annak tulajdonítandó, hogy egész életében kóborolt, mindenféle emberrel érintkezett és mindent megpróbált, hogy mindennapi életét tengethesse. Ily különböző körülmények következtében állt már néhány év óta összeköttetésben Trieszt leggazdagabb házainak egyikével, Torontál Simon bankár házával. E névnek elbeszélésünkben nagy szerep jut.

Ami Sárkány társát, az olasz Zironét illeti, az olvasó ne lásson benne egyebet hitvány, lelkiismeretlen kalandornál, aki bármilyen munkára vállalkozik, ha jól megfizetik. E szicíliai születésű, harminc éves ember éppúgy hajlandó volt gonosz tanácsokat adni, mint elfogadni, de főleg azoknak végrehajtását a maga számára biztosítani. Ha tudta volna, talán megmondta volna, hogy hol lakik, ha ugyan általában lakott valahol. A kóbor élet véletlenségei Szicíliában hozták összeköttetésbe Sárkánnyal. S így barangolták keresztül-kasul a világot, megkísértvén, per fas et nefas, egy jóravaló vagyont összekovácsolni mindkettőjük szegénységéből. Mindazonáltal a fekete, szőrös és napsütötte arcú, izmos Zironének némi megerőltetésébe került volna eltitkolni veleszületett gazságát, melyet félig lecsukott szempillái és fejének folytonos ingása elárultak. Csakhogy romlottságát igyekezett elpalástolni mesés bőbeszédűségével. Egyébként inkább víg volt, mint szomorú s legalább is annyira közlékeny, amennyire tartózkodónak mutatta magát fiatalabb pajtása.

E napon azonban Zirone bizonyos mérséklettel beszélt. Az ebéd kérdése észrevehetőleg nyugtalanította.

A megelőző estén egy alacsonyrendű játékbarlangban erősen járta a kártya, de a szerencse nagyon mostohán bánt Sárkánnyal és kiapasztotta összes segélyforrásait. Most aztán mindketten eljutottak arra a pontra, hogy nem tudták, mit tegyenek. Nem számíthattak a véletlennél egyébre s minthogy a csavargók e gondviselése nem sietett eléjük jönni a San Carlo mólón, elhatározták, hogy ők keresik fel az új városrész utcáin.

Itt, a tereken, a rakpartokon, a sétányokon, a kikötőn innen és túl, a Trieszten keresztül vezető nagy csatorna két oldalán, folyvást jár, kel, tolong, siet és üzleti dolgaiban töri magát az olasz eredetű hetvenezernyi lakosság, melynek a velenceivel azonos nyelve elvész a tengerészek, kereskedők, köz-, és magánhivatalnokok németből, franciából, angolból és szlávból összevegyített nyelvének zagyvalékéban.

Mindazonáltal, habár az új város gazdag is, ebből nem azt kell következtetni, hogy boldog halandók mindazok, akik utcáin járnak-kelnek. Nem! Még a legvagyonosabbak se versenyezhetnének az angol, örmény, görög és zsidó kereskedőkkel, akik Triesztben az első szerepet játsszák és kiknek fényes háztartása méltó volna az Osztrák-Magyar Monarchia bármelyik fővárosához. De ezeket ide nem értve, ez az Adriai-tenger végén oly szerencsés helyen fekvő szabad kikötő hány szegény ördögöt vonz ide, akik reggeltől estig kóvályognak az élénk utcákon, melyeket vasszekrények módjára elzárt és mindennemű árukkal dúsan megrakott magas épületek szegélyeznek! Hány olyan ember, aki még nem reggelizett és talán nem is fog ebédelni, ácsorog a mólókon, hol Európa leghatalmasabb tengeri társulata, az Osztrák-Magyar Lloyd hajói a világ minden részéből érkezett teméntelen értékes árucikket szállítanak partra!

Tagadhatatlan, hogy az Ó-, és Újvilág minden nagy tengeri városában hemzseg a szerencsétlenek egy osztálya, mely e fontos központok különlegességét képezi. Senki se tudja, honnét jöttek. Senki se tudja, honnét pottyantak le. Ők maguk se tudják, hol fogják végezni. Nagy köztük a száma azoknak, akik egykor jobb napokat láttak és társadalmi állásukról alásüllyedtek. Sok köztük a külföldi. A vasutak és a kereskedőhajók idehozták és itt kivetették őket, mint az ócska árucikkeket s aztán ellepték az utcákat, melyekről a rendőrség hasztalan igyekszik őket elűzni.

Sárkány és Zirone tehát egy végső pillantást vetettek az öbölre s azon túl a Sz. Teréz-fok végpontján levő világítótoronyra, eltávoztak a mólóról, a Teatro Comunale és a Square közt végig menve eljutottak a Piazza Grandera, ahol egy negyedóráig kószáltak, a szomszéd Karst köveiből épített kút mellett, VI. Károly szobra alatt.

Majd mindketten visszatértek a baloldal felé. Zirone olyan szemekkel nézett a járókelőkre, mintha ellenállhatatlan vágy gyötörte volna, hogy őket kirabolja. Aztán a Tergesteum óriási négyszöge felé fordultak, éppen azon percben, midőn a tőzsdelátogatók elhagyták az épületet.

- Íme oly üres, mint a mi zsebünk, - mondta a szicíliai és nevetett, anélkül, hogy kedve lett volna nevetni.

De az egykedvű Sárkány még csak hallani se látszott társának rossz tréfáját.

Aztán keresztül mentek a háromszögletes téren, melyen I. Lipót császár bronz-szobra áll. Zirone éles füttyére - valóságos utcagyermekhez illő fütty volt - egész csapata röppent fel a kékes galamboknak, melyek a régi tőzsde portikusza alatt turbékolnak. A korzó széles utca, gazdagon, de ízléstelen boltokkal felszerelve.

Különben nagyon népes. Számos kocsi közlekedik a Piazza Grande és a Piazza della Legna közt, e két név egyébiránt eléggé mutatja, mennyire megérzik Trieszten a város olasz eredete.

Míg Sárkány úgy tett, mintha semmiféle kísértés se férhetne hozzá, Zirone, a boltok előtt elhaladva, meg nem állhatta, hogy egy-egy irigy pillantást ne vessen arrafelé, ahová tiltva volt bemennie. Pedig hát sok mindenfélét látott, ami ínyére lett volna, főleg a csemegeárusoknál és a «birreriákban», melyekben a sör éppoly dúsan folyik, mint az Osztrák-Magyar Monarchia akármelyik nagyvárosának sorházaiban.

- A korzón még jobban megéhezik és megszomjazik az ember, - jegyezte meg a szicíliai, kinek száraz ajkai közt akkorát csettent a nyelve, mint egy ostor.

Sárkány csak vállvonítással felelt e megjegyzésre.

Erre mindketten betértek a legelső utcába balról s már a csatorna partjára érve, éppen azon pontnál, ahol a Ponte Rotto - a forgóhíd - átvezet fölötte, - végig mentek a rakpartokon, melyeket még mély járású hajók megközelíthetnek. Itt a bolti kirakatok sokkal kevésbé ingerelték étvágyukat. A Saint Antonio templom irányában Sárkány hirtelen jobbra befordult. Társa szótlanul követé őt. Majd ismét átmentek a korzón és eljutottak a régi városba, melynek szűk utcáiba, a Karst legalsó lejtőin már nem hatolhattak be a kocsik. Zirone és Sárkány, a két éhenkórász, a régi Triesztben sokkal otthonosabban érezhette magát, mint az új város dúsgazdag negyedeiben.

Mióta Isztria fővárosába érkeztek, egy nagyon szerény és egyszerű szállodában laktak, nem messze a Santa Maria Maggiore templomtól. De minthogy a szálloda tulajdonosa, aki még eddig egyetlen fillérüket se látta, mindinkább sürgette a naponkint növekvő számla kiegyenlítését, e veszélyes szirtet elkerülték, átmentek a téren és néhány percig az Arco di Riccardo körül sétáltak.

Miután a véletlen oly szembetűnőleg késett megjelenni e néptelen utcákon, elkezdtek felfelé menni azon meredek ösvények egyikén, melyek csaknem a Karst tetejéig, a főtemplom teraszára vezetnek.

- Furcsa gondolat, ide felmászni! - mormogta Zirone, kissé szűkebbre szorítva övét.

De azért nem hagyta el fiatalabb társát és alulról látni lehetett volna őket, amint felfelé másztak a Karst lejtőin kanyargó lépcsőkön, melyeket teljesen illetéktelenül neveznek utcáknak. Tíz perc múlva a teraszra értek, éhesebben és szomjasabban, mint valaha.

A teraszra vezető lépcső végén, a bizánci ízlésben épült San Giusto székesegyház közelében, volt egy bekerített hely, hajdan temető, most régiségek múzeuma. Nem találunk itt többé sírokat, hanem szép fák lehajló ágai alatt heverő sírkőtöredékeket, római oszlopfőket, középkori oszloptörzseket, a reneszánsz kor különböző időszakaiból származott triglyph-darabokat, urnákat, melyekben még látszanak a hamvak nyomai. Mindez össze-vissza rendetlenül hevert a fű között.

A régi temető kapuja nyitva volt, Sárkány egy kézmozdulattal kitaszította s belépett Zirone kíséretében, aki e búskomor megjegyzésre fakadt:

- Ha el akarunk búcsúzni az élettől, ennél kedvezőbb helyet nem is találhatnánk.

- Hátha csakugyan azt indítványoznám? - viszonozta Sárkány gúnyosan.

- Hát biz én nem fogadnám el az indítványodat, pajtás. Csak egyetlenegy boldog napom legyen tíz közül, többet nem is kívánok.

- Lesz... sőt több is.

- Oh! Hallgasson meg téged Olaszország valamennyi szentje, pedig az isten is tudja, hogy légió a számuk.

- Kövess, - monda Sárkány.

Végig mentek egy félkör-alakban kanyargó úton, két sor urna közt leültek egy római sírkőre, mely a földön hevert.

Eleinte szótlanul ültek, ami Sárkány kedve szerint lehetett ugyan, de társának sehogy se volt ínyére. Zirone csakhamar meg is szólalt, két fogyatékosan elfojtott ásítás közt.

- A mennykőbe is! - kiáltott föl Zirone - nem igen siet hozzánk az a véletlen, melyre elég ostobák voltunk számolni!

Sárkány nem felelt.

- De milyen gondolat is volt, itt e romok közt keresnünk, folytatta Zirone. Félek pajtás, hogy hiába jöttünk. Ki az ördögöt is tudna az ember lekötelezni ebben az ócska temetőben? Gyerünk innét!

Sárkány nem mozdult. Gondolatokba volt merülve és szeme a távolban tévelygett.

Zirone is hallgatag maradt pár percig. Aztán szokott bőbeszédűsége erőt vett rajta.

- Tudod-e Sárkány, - mondta, - milyen alakban szeretném megjelenni látni azt a véletlent, mely íme megfeledkezett rólunk, régi klienseiről? A Torontál-ház egyik pénztári szolgája alakjában, aki idejönne, hóna alatt bankjegyektől duzzadó nagy tárcájával és aki ránk bízná a fentemlített tárcát, a fentnevezett bankár nevében és ezerszer bocsánatot kérne, hogy várakoztatott bennünket.

- Figyelj rám, Zirone, - viszonozta Sárkány, kinek szemöldökei közt sűrű ráncok mutatkoztak. - Utolszor ismétlem neked, hogy semmit se remélhetünk többé Torontál Simontól.

- Bizonyos vagy e felől?

- Igen. Hitelem, mellyel nála rendelkezhettem, immár teljesen ki van merítve, s utolsó kérésemre határozottan tagadólag felelt.

- Ez cudarság!

- Cudarság - de úgy van.

Jól van, - folytató Zirone. - Ha hiteled ki van merítve, ez azt bizonyítja, hogy volt hiteled. És mi volt e hitel alapja? Az, hogy agyadat és ügyességedet több ízben a bankház rendelkezésére bocsátottad, bizonyos... kenyér-ügyek érdekében. Triesztben való tartózkodásunk első hónapjaiban Torontál nem is volt nagyon akadékos a pénzügyi kérdéseket illetőleg. De lehetetlen, hogy te ne tartsd őt még mindig hatalmadban egyik vagy másik oldalról, s ha fenyegetőznél…

- Ha ez célhoz vezetne, már meg is történt volna, - felelte Sárkány vállát vonítva, - s neked sem kellene mai ebéded felett töprenkedni. Nem, Istenemre mondom, nincs hatalmamban az átkozott Torontál, de hatalmamba kerülhet és azon a napon, mikor oda kerül, megfizeti, amit ma megtagadott tőlem, tőkéstől, kamatostól és a kamatok kamataival. Egyébiránt úgy sejtem, hogy a bankház ügyei jelenleg nem egészen jól állnak s a tőkék kétséges vállalatokban vannak kockáztatva. Berlinben és Münchenben többrendbeli bukás fordult elő, melyeknek visszahatását Triesztben is megérezték és bármit mondjon is Torontál Simon, legutóbbi látogatásom alkalmával nyugtalannak látszott. Hagyjuk a vizet zavarodni... és mikor zavaros lesz...

- Nem bánom, - viszonozta Zirone, - csakhogy addig is nem ihatunk víznél egyebet. Lásd, Sárkány, én azt gondolom, hogy egy utolsó kísérletet kellene tenni Torontálnál. Még egyszer kopogtatni kellene pénztára ajtaján s legalább is annyit kicsikarni, a mennyivel visszatérhetnénk Szicíliába, Máltán keresztül...

- És mit tennénk Szicíliában?

- Ez az én dolgom! Ismerem az országot s elvihetnénk magunkkal egy csomó máltai fiút, előítélet nélküli merész fickókat, akikkel lehetne valamit kezdeni.

Ej! Ezer ördög! Ha itt nincs mit tennünk, utazzunk el és kényszerítsük azt az átkozott bankárt, hogy megfizesse útiköltségünket. Bármily keveset is tudj felőle, ez a kevés elég lehet arra, hogy bárhol inkább óhajtson tudni, mint Triesztben.

Sárkány fejét csóválta.

- De végre is, ez nem tarthat soká, - kiáltotta Zirone, - mindenből kifogytunk.

Felkelt és lábaival a földre taposott, mint egy mostohával tette volna, aki nem képes őt táplálni.

E percben figyelmét egy madár vonta magára, mely nagy kínosan röpdösött a temető kerítésén kívül. Egy galamb volt, melynek fáradt szárnyai már alig verdestek s mely mindinkább lejjebb szállt a föld felé.

Zirone mutatta társának és szemével csaknem elnyelte a galambot.

A madár ereje észrevehetőleg ki volt merülve. Meg-megkapaszkodott a székesegyház kődíszítésein, melynek homlokzata mellett egy régibb eredetű torony emelkedik. De már itt se bírt megmaradni, közel volt a lepottyanáshoz s ekkor leszállt egy kis fülke tetejére, mely alatt Szent Justus szobra állt. Elgyöngült lábain nem volt elég erő, hogy itt megpihenhessen, lebocsátkozott tehát egy antik oszlopfőre, mely a torony és a homlokzat által képezett szögletbe van beékelve.

Míg a folyvást mozdulatlan és hallgatag Sárkány nem igen kísérte figyelemmel a galamb röptét, Zirone egy percig sem vesztette el szeme elől. A madár északról jött. Hosszú röpülés merítette ki erejét ennyire. Nyilván ösztöne késztette még távolabbi cél felé. Nem is késett csaknem azonnal tovább röpülni, kissé megváltozott irányban, mely újabb pihenőre kényszerítette, éppen a régi temető egyik fájának alacsonyan kinyúló ágain.

Zirone ekkor elhatározta, hogy hatalmába keríti és szép csöndesen a fa felé lopódzott. Nemsokára eljutott a csomós törzs aljához, honnét könnyű volt elérnie a szétágazó főágakat. Itt némán és mozdulatlanul maradt, mint egy vadászeb, mely a feje fölött levő vadat lesi.

A galamb nem vette őt észre és ismét tovább akart repülni, de ereje újból cserben hagyta s a fától néhány lépésnyire leesett a földre.

Egy ugrással ott teremni, karját kinyújtani és a madarat megragadni, csak egy perc műve volt a szicíliaira nézve. Igen természetesen, meg akarta fojtani a szegény szárnyast, de egyszerre felhagyott e szándékával, meglepetve felkiáltott és visszasietett Sárkányhoz.

-Egy postagalamb! - mondta.

- No, ez a vándor is bevégezte utolsó vándorlását! - viszonozta Sárkány.

- Kétségkívül s annál rosszabb azokra nézve, kiknek a szárnya alá kötött levélke szól.

- Levél! - kiáltotta Sárkány. - Megállj, Zirone, megállj! Ez megfontolást érdemel.

E szavakkal karon ragadta társát, ki éppen a madár nyakát akarta összeszorítani. Aztán átvette a kis zacskót, melyet Zirone leoldott a madárról és egy kis papírt vett ki belőle, melyre tizennyolc szó volt írva titkos írással.

A tizennyolc szó három függőleges sorban, következőleg volt leírva:

shgarz tnfanj seeiér

üogrré nömják lkrntl

afxsky leyeső eayeld

ntgnre nnbedl jlnleő

aulmté tgeskn iasmlm

geaézg elmiőe neeezg

A levélke feladási és rendeltetési helyére semmi jel sem utalt. A mi pedig a tizennyolc szót illeti, melyeknek mindegyike egyenlő számú betűkből állt, ki volna képes értelmüket megfejteni, a titkos írás kulcsa nélkül? Ez bizonyára igen nehéz feladat volna, még egy ügyes titkosírás-megfejtőre nézve is, feltéve, hogy a levélke nem teljesen megfejthetetlen.

- Talán oly titok rejlik e sorokban, mely megalapíthatná szerencsénket, - mondta Sárkány.

- Ez esetben, - viszonozta Zirone, - e galamb a véletlen képviselője volna, mely után annyit szaladgáltunk ma reggel óta. Ezer menykő, és én meg akartam fojtani!... De végre is a fődolog, hogy a küldemény a kezünkben van és semmi se hátráltat, hogy megsüssük a küldöncöt.

- Ne siess vele, Zirone, - mondta Sárkány, aki még egyszer megmentette a madár életét. - Meglehet, hogy e madár által fogjuk megtudni, kinek szól a levél, ha ugyan az illető Triesztben lakik.

- Hát aztán? Ez még nem fogja lehetővé tenni, hogy elolvassad a levelet, Sárkány.

- Nem, Zirone.

- Azt se fogod általa megtudni, hogy honnét küldték.

- Kétségkívül. De ha sikerül megtudnom a két levelező közül az egyiknek kilétét, azt hiszem, hogy ez segíthet kinyomoznom a másikat. Ahelyett tehát, hogy e madarat megölnénk, ellenkezőleg igyekeznünk kell, hogy visszanyerje erejét és eljuthasson rendeltetése helyére.

- A levélkével?

- A levélkével, melyet gondosan le fogok másolni. A másolatot pedig megőrzőm mindaddig, míg elérkezik az idő, hogy hasznát vehessem.

Sárkány ekkor elővett zsebéből egy jegyzőkönyvet és egy irónt és lemásolta a levélke tartalmát. Tudván, hogy a kriptogrammoknál a betűk és a szavak elhelyezése nagy szerepet játszik, gondja volt rá, hogy a másolatban semmit se változtasson a szavaknak egymáshoz való viszonyán. Elvégezvén munkáját, jegyzőkönyvét visszatette zsebébe, a levélkét a kis zacskóba és a kis zacskót a galamb szárnya alá.

Zirone figyelmesen nézte őt, noha nem nagyon osztozott azon reményben, hogy szerencséjüket ez esemény fogja megalapítani.

- És most? - kérdezte.

- Most legyen gondod a galamb ápolására, - felelte Sárkány.

A galambot valósággal inkább az éhség merítette volt ki, mint a fáradság. Érintetlen egészséges szárnyai azt tanúsították, hogy pillanatnyi gyöngesége nem valamely vadász lövésének volt tulajdonítandó, se valamely pajkos utcagyerek kődobásának. A galamb éhes és főleg szomjas volt. Zirone keresett és talált is a földön néhány magot, melyeket a madár mohón elnyelt, végre eloltotta szomját öt vagy hat csepp vízzel, melyek még a legutóbbi eső óta maradtak egy régi kőedény töredékében. A galamb elfogatása, megetetése és megitatása után félóra múlva teljesen képes volt folytatni félbeszakított útját.

- Ha még messze kell repülnie, - mondta Sárkány, - és ha rendeltetési helye Trieszten túl van, akkor nincs mit törődnünk vele, ha útközben elpusztul is, miután ez esetben csakhamar el fog tűnni szemeink elől és nem leszünk képesek őt követni. De ha ellenben Trieszt valamelyik házánál várják s ha rendeltetési helye a városban van, akkor elég ereje lesz elérni célját, mert csak két vagy három percig kell még röpülnie.

- Tökéletesen igazad van, - felelte a szicíliai. - De képesek leszünk-e szemmel tartani azon helyig, ahol fészkelni szokott, még azon esetben is, ha nem röpül Trieszten túl?

- Legalább el fogunk követni minden lehetőt, hogy ezt tehessük, - felelte Sárkány egyszerűen.

Elmondjuk, hogy mit tett.

A székesegyház két régi román stílben épült templomból áll, melyek közül az egyik a Szent Szűznek, a másik Szent Justusnak, Trieszt védszentjének tiszteletére épült. A főhomlokzat sarkán magas torony emelkedik, melybe egy áttört művű kerek kőablak van beillesztve. Ez alatt az ablak alatt van az épület főbejárása.

A torony a Karst domb tetején áll, s alatta a város úgy terül el, mint egy domborművű topográfiai abrosz. E magas pontról végig lehet látni az összes házcsoportok felett, a legelső domblejtőktől az öböl partjáig. Nem volt tehát lehetetlen szemmel tartani a galamb röptét, ha a torony ormáról bocsátják el, sem pedig megismerni a házat, melyben menhelyet fog keresni, ha ugyan Trieszt a rendeltetési helye, nem pedig az Isztriai-félsziget valamelyik városa.

A kísérlet sikerülhetett. Legalább is megérdemelte a próbát. Nem maradt más hátra, mint visszaadni a madár szabadságát.

Sárkány és Zirone elhagyták tehát a régi temetőt, átmentek a templom előtt levő kis téren és a torony felé tartottak. A kerek íves ajtók egyike, éppen az, mely Szent Justus szobrának fülkéje alatt van, nyitva állt. Mindketten beléptek rajta, és elindultak felfelé a felső emeletbe vezető lépcsőzet magas fokain.

Két vagy három perc telt bele, míg felértek a tető alá, mely a külső erkélyt nélkülöző épületet borítja. De ez emeleten, a torony két oldalán alkalmazott két- két ablakból a szem végig tekinthetett a tenger és a Karst-halmok kettős láthatárán.

Sárkány és Zirone ahhoz az ablakhoz mentek, mely egyenesen Trieszt felé nyílik, északnyugati irányban.

E percben négyet ütött az óra. Még fényes nappal volt.

A körülmények tehát kedvezők voltak.

Sárkány kezébe vette a galambot, szelíden megsimogatta még egyszer, aztán szabadon bocsátotta.

A madár szárnyait verdeste, de eleinte oly gyorsan szállt lefelé, hogy félő volt, nehogy végzetes eséssel fejezze be légi futárpályáját.

A szicíliai nem bírt elfojtani egy rémült kiáltást.

- Nem! Ismét fölemelkedik! - mondta Sárkány.

És valóban a galamb visszanyerte egyensúlyát a levegő alantabbi rétegeiben, aztán hirtelen irányt változtatva, rézsut a város északkeleti része felé tartott.

Sárkány és Zirone a szemeikkel kísérték.

A csodálatos ösztön által vezérelt madár röptében nyoma se volt a habozásnak. Az ember érezte, hogy egyenesen arra tart, amerre mennie kell, oda, ahova már ezelőtt egy órával megérkezett volna, a régi temető fái közt való kényszerű pihenés nélkül.

Sárkány és cimborája aggódó figyelemmel néztek utána. Azon tűnődtek magukban, vajon nem fog-e túlröpülni a város falain, ami terveiket semmivé tette volna.

Amitől féltek, nem következett be.

- Látom... még mindig látom! - kiáltotta Zirone, aki rendkívül éles látással bírt.

- Főleg azt a helyet kell látni, ahol leszáll, még pedig oly jól kell látni, hogy később tüzetesen meg lehessen állapítani, - mondta Sárkány.

A galamb néhány perc múlva leszállt egy házra, melynek csúcsos homlokzata kiemelkedett a többieké felett, egy facsoport közepette, a város azon részén, mely a kórház és a Giardino Publico közé van ékelve. Itt eltűnt egy padlásablak nyílásán keresztül, mely felett egy vert vasból készült és áttört művű szélkakas volt látható.

Az általános irány meg lévén állapítva, nem lehetett nehéz a könnyen felismerhető nagy szélkakasról feltalálni a csúcsos homlokzatot, melynek tetején az említett padlásablak nyílt, s végre a házat, melyben azon egyén lakott, akinek a rejtélyes levél szólt.

Sárkány és Zirone azonnal elhagyták a székesegyházat és miután a Karst lejtőin lementek, több kis utcán végig haladva a Piazza della Legnára jutottak, itt kissé tájékozniuk kellett magokat, hogy feltalálhassák azon házcsoportokat, melyek a város keleti negyedét képezik.

A két kalandor kissé tétovázott a helyes irány tekintetében, midőn azon két fő közlekedési vonal torkolatához ért, melyek közül az egyik, a Corso Stadion, a Népkerthez, a másik pedig, az Aquedotto, e szép befásított utca, a nagy Boschetto sorházhoz vezet. Jobbra térjenek-e, avagy balra? Ösztönszerűleg jobbra indultak. Végig nézték az Aquedotto valamennyi csúcsos homlokzatait és háztetőit anélkül, hogy megtalálták volna, a mit kerestek. Végre az utca végéhez értek.

- Itt van! - kiáltotta Zirone.

S ezzel egy szélkakasra mutatott, melyet a tenger felől lengő szél vasárbocán nyikorgatott egy padlásablak felett, mely körül éppen néhány galamb röpdösött.

A tévedés ki volt zárva. A postagalamb csakugyan ide röpült.

A szegény külsejű ház csaknem elveszett azon épületcsoportban, mely az Aquedotto sarkát képezi.

Sárkány kérdezősködött a szomszéd boltokban és csakhamar megtudott mindent, amit tudni akart.

A házat már több év óta Szathmár László gróf bírta és lakta.

- Ki az a Szathmár gróf? - kérdezte Zirone, aki e nevet sohasem hallotta.

- Hát... Szathmár gróf! - felelte Sárkány.

- De talán megtudakolhatnék?...

- Majd később, Zirone, ne hamarkodjuk el a dolgot. Csak nyugalom és megfontolás... és most menjünk csak szállásunkra.

- Igen!... Ez az ebéd órája mindazokra nézve, akiknek joguk van asztalhoz ülni, - jegyezte meg Zirone gúnyosan.

- Ha ma nem is ebédelünk, - viszonozta Sárkány, - meglehet, hogy holnap ebédelni fogunk.

- Kinél?

- Ki tudja, Zirone? Talán Szathmár grófnál.

Elérkeztek szerény szállodájukba.

Milyen meglepetés várakozott rájuk. - Egy levél érkezett Sárkány számára.

A levélben két darab százas volt s a következő sorok:

«Ez az utolsó pénz, melyet ön tőlem kapni fog. A mellékelt összeg elég arra, hogy visszatérhessen Szicíliába, utazzék el és ne halljak többé önről.

Torontál Simon»

- Ezer ördög! - kiáltotta Zirone, - a bankár éppen jókor tért eszére! No az már igaz, hogy a pénzemberek fölött soha se kell kétségbeesni.

- Ez az én nézetem is.

- Tehát e pénz arra való lesz, hogy elhagyjuk Triesztet?...

- Nem; arra való lesz, hogy itt maradjunk!

II.
Sándor Mátyás gróf

A magyarok a keresztény időszámítás kilencedik százada körül telepedtek meg mostani hazájukban. Jelenleg Magyarország lakosságának több mint felét képezik. Lélekszámuk meghaladja a nyolcmilliót. Legyenek bár tatár eredetűek, származzanak bár Attila hunjaitól vagy az északi finnektől, - mint némelyek vitatják, - e kérdés nem tartozik ránk. Mindenekelőtt azt kell szem előtt tartanunk, hogy nem szlávok, se nem németek és valószínűleg nem volna kedvük se szlávokká, se németekké lenni.

A magyarok meg is őrizték vallásukat és buzgó katolikusok voltak a tizenegyedik századtól, tehát azon időtől fogva, midőn az új hitre tértek. Ezenkívül máig is ősi nyelvüket beszélik, ezen eredeti, édes, hangzatos nyelvet, mely alkalmas a költészet minden bűbájának kifejezésére; kevésbé gazdag ugyan a németnél, de tömörebb és erőteljesebb. E nyelvet a tizenegyedik századtól a tizenhatodikig helyettesíti a latin a törvényekben és királyi rendeletekben, míg végre később nemzeti nyelvvé lett.

A Pragmatica Sanctio ünnepélyesen kijelenté az osztrák-magyar államok elválaszthatatlanságát. Fiúgyermek hiányában, a leányág örökli a koronát az elsőszülöttség rendje szerint. Ezen új törvény értelmében lépett trónra 1740-ben Mária Terézia, atyja, VI. Károly után, ki az osztrák ház utolsó férfi sarja volt.

Azon időben, midőn elbeszélésünk kezdődik, élt egy előkelő származású magyar, akinek egész élete két érzelemben összpontosult; a gyűlöletben minden iránt, ami német és azon reményben, hogy hazája vissza fogja hódítani hajdani autonómiáját. Fiatal korában ismerte Kossuthot és noha születésénél és neveltetésénél fogva eltért tőle számos fontos politikai kérdésben, nem tehette, hogy e hazafi nemes szívét ne bámulja.

Sándor Mátyás gróf Erdélyben lakott, Fogaras vidékén, régi kastélyában, mely az Erdélyt Romániától elválasztó Keleti-Kárpátok északi előhegyeinek egyikén épült s a meredek szirten egész szilaj büszkeségében emelkedett föl, mint egyike azon végső menhelyeknek, melyekben az összeesküvők az utolsó emberig védelmezhetik magukat.

A vasban és rézben gazdag és gondosan kiaknázott szomszéd bányák jelentékeny jövedelmet biztosítottak az Artenak-kastély urának. Az uradalom magában foglalta egy részét a fogarasi kerületnek, melynek népessége nem csekélyebb hatvankétezer léleknél. A lakosok, városiak úgymint falusiak, nem titkolták el, hogy Sándor gróf iránt föltétlen hűséggel és határtalan hálával viseltetnek és soha se feledik el azon jótéteményeket, melyekben a vidéket részesítette. A kastélyt csakugyan különös felügyelet alatt tartotta a bécsi magyar kancellária, mely a monarchia egyéb minisztériumaitól teljesen független. A legfelsőbb helyen ismerték Artenak urának nézeteit s ezeket figyelemmel kísérték, ha mindjárt a kastély urát nem zaklatták is miattuk.

Sándor Mátyás akkoriban harmincöt éves volt. A közepesnél valamivel magasabb termete nagy izomerőt árult el. Nemes és büszke feje széles vállakon nyugodott. Élénk színű arca egész tisztaságában képviselte a magyar típust. Gyors mozdulatai, szabatos beszédmodora, szemének szilárd és nyugodt tekintete, vérének gyors keringése, mely folyvást könnyedén reszketteté orrcimpáit és száj szögleteit, ajkainak szokott mosolygása, mely a jóság elvitázhatatlan jele, társalgásának bizonyos megnyerő nyájassága, mindez őszinte és nemeslelkű természetre vallott.

Hogy jellemének csupán egyik fő vonását említsük: Sándor gróf, aki meglehetősen keveset törődött mindazzal, ami őt magát illette és alkalmilag könnyen elfeledte azon sérelmeket, melyek csak őt magát érték, sohasem bocsátott meg és nem is bocsátott volna meg oly sérelmet, melynek barátai estek volna áldozatul. Igazságos volt a legnagyobb mértékben és gyűlölt minden álnokságot.

Meg kell említenünk e helyen, hogy Sándor Mátyás nagyon komoly nevelésben részesült. Ahelyett, hogy átengedte volna magát azon élvezeteknek, melyeket nagy vagyonával megszerezhetett volna, inkább hajlamait követé, melyek a természettani és orvosi tudományok felé vonzották. Tehetséges orvos vált volna belőle, ha az élet szükségei a betegek gyógyítására kényszerítik. Ehelyett beérte azzal, hogy a tudósok által nagyon méltányolt vegyész legyen. Magyarország legkitűnőbb tanintézetei, köztük a selmeci bányásziskola s a budapesti egyetem, legszorgalmasabb hallgatóik közé számították. E munkás élet kiegészítette és megszilárdította veleszületett képességeit. Embert csinált belőle a szó legteljesebb értelmében. Kész embernek is tartotta őt mindenki, legelsősorban tanárai, kik azontúl is jóbarátai maradtak.

Hajdan vígság, élénkség, zaj, élet uralkodott az Artenak-kastélyban. Az erdélyi vadászok szívesen adtak egymásnak találkozót a Kárpátok e meredek szirtjén. Nagy és veszélyes hajtóvadászatokat tartottak itt, melyekben Sándor gróf kárpótlást keresett harcias ösztönei számára, melyeket nem érvényesíthetett a politikai téren. Félrevonult ugyan, de figyelmesen szemlélte a dolgok folyását. Ezen időtájban Sándor Réna grófné még élt. Ő volt a gyülekezetek lelke Artenak kastélyban. Elbeszélésünk kezdete előtt tizenöt hónappal a halál elragadta, ifjúságának és szépségének virágában s nem maradt utána más egy kis leánynál, aki most kétéves volt.

Sándor grófra nézve borzasztó volt a csapás. Vigasztalhatatlan maradt mindörökre. A kastély néptelenné, elhagyatottá lett. E naptól fogva a kastély ura, mély fájdalomtól lesújtva, úgy élt itt, mint egy zárdában. Egész élete gyermekében összpontosult, kinek nevelése Lendeck Rozinára, a gróf jószágigazgatójának nejére volt bízva.

E derék és még fiatal nő minden idejét a Sándorok egyetlen örökösének szentelte s úgy ápolta a gyermeket, mintha anyja lett volna.

Sándor Mátyás özvegysége első hónapjaiban nem hagyta el Artenak kastélyt. Egyedül a múlt emlékeinek élt. De végre felülkerekedett benne a haza, az alárendelt állapotba süllyedt haza eszméje.

Az 1859-iki francia-olasz háború roppant csapást mért az osztrák hatalomra. Most már hajlandók voltak a leigázott s jogtalanul eltiport nemzethez közeledni, de nem találták meg a közeledésnek helyes módját. A magyar nemzetnek az az alkotmány kellett, melyet tőle elvettek, de Ausztria erről tudni sem akart, így a helyzet maradott a régi: az elkeseredés Magyarországon nőttön-nőtt.

Sándor gróf a következő évben gondosan tanulmányozta a politikai viszonyokat és azon meggyőződésre jutott, hogy egy szeparatisztikus mozgalom talán sikerülhetne.

Elérkezett tehát a cselekvés perce. Sándor gróf 1860. május 3-án, miután kis leányát megcsókolta és Lendeck Rozina gondjaira bízta, elhagyta Artenak kastélyt, elment Budapestre, ahol barátaival és elvtársaival érintkezésbe lépett s némely intézkedést tett, aztán néhány nap múlva elutazott Triesztbe, bevárva az események fejlődését.

Trieszt volt kijelölve az összeesküvés fő központjául. Ott volt összpontosítva Sándor gróf kezében valamennyi szál. Az összeesküvés fejei e városban talán kevesebb gyanút ébresztettek maguk iránt és biztosabban, de főleg szabadabban működhettek a hazafias cél elérésére.

Sándor Mátyás legmeghittebb barátai közül kettő Triesztben lakott. Mindkettőt ugyanazon szellem lelkesítvén, el voltak szánva őt a legvégsőig követni e vállalatban. Szathmár László gróf és Báthory István tanár, előkelő származású magyarok voltak, Sándor Mátyásnál mintegy tíz évvel korosabbak, de mindketten körülbelül vagyontalanok. Az előbbi némi csekély jövedelmet kapott a Dunán inneni kerületben, Liptó megyében fekvő birtokából; a másik a természettan tanára volt Triesztben és csupán fizetéséből élt.

Szathmár László azon házban lakott, melyet Sárkány és Zirone megismertek az Aquedotto sarkán; - e szerény házat Sándor Mátyás rendelkezésére bocsátá azon egész időre, melyet a gróf Artenak kastélytól távol fog tölteni, tehát míg a tervezett mozgalom erre vagy arra eldől. A ház cselédszemélyzetét egy magyar szolga, az ötvenöt éves Boros képviselte, aki éppoly hű embere volt urának, mint Lendeck az övének.

Báthory Istvánnak nem kevésbé szerény lakása volt a Corso Stadionon, körülbelül ugyanazon városnegyedben, ahol Szathmár gróf lakott. Itt összpontosult egész élete neje és Péter nevű fia közt, aki akkoriban nyolcéves volt.

Szathmár László lakásán találkozott a három férfi, Sándor gróf megérkezése óta, noha ezen utóbbinak gondja volt rá, hogy nagy lakást tartson Palazzo Modellóban, a jelenlegi Delorme szállodában, a Piazza Grandon. A rendőrség távolról sem sejtette, hogy az Aquedotto sarokháza egy összeesküvés központja, melynek számos párthívei voltak a monarchia legnevezetesebb városaiban.

Szathmár László és Báthory István legcsekélyebb habozás nélkül Sándor Mátyás hű segédeivé szegődtek. Vele együtt ők is belátták, hogy a körülmények kedvezők voltak oly mozgalomra nézve, mely Magyarországnak visszahódítja az Európában őt megillető rangot. Tudták, hogy életük forog kockán, de ez nem volt akadály. Az Aquedotto háza tehát az összeesküvők fejeinek gyülekezőhelyévé lett. A monarchia különböző részeiből iderendelt párthívek itt vették át a rendeleteket és az utasításokat. A rendszeresen szervezet postagalambjárás gyors és biztos közlekedési eszközül szolgált Trieszt és Magyarország és Erdély nevezetesebb városai közt, midőn oly utasításokat kellett küldeni, melyeket nem lehetett a postára vagy a távíróra bízni.

Ezenfelül, mint tudjuk, a levelezés titkos írásban folyt, oly módszer szerint, mely egyfelől ugyan titoktartást igényelt, de másfelől teljes biztonságot nyújtott.

Három nappal azon postagalamb megérkezése után, melytől a levelet Sárkány elvette, vagyis május 21-én este nyolc óra tájban, Szathmár László és Báthory István az előbbinek dolgozószobájában várták Sándor Mátyás visszaérkezését. A gróf személyes ügyei miatt kénytelen volt bizonyos idő előtt Erdélybe utazni, sőt az Artenak-kastélyt is meglátogatni, de ez utazását arra használta fel, hogy meglátogassa kolozsvári barátait. Visszaérkezése e napra volt kitűzve. Legutolsó küldeménye azon sürgöny volt, melyet Sárkány lemásolt.

Sándor gróf elutazása óta egyéb levélváltások is történtek Trieszt és Budapest közt és több titkos írású levél érkezett galambpostával. Szathmár e pillanatban is azzal volt elfoglalva, hogy helyreállítsa e levelek kriptogrammatikai szövegét azon készülék segélyével, melynek neve a rostély.

E sürgönyök csakugyan egy nagyon egyszerű módszer szerint: a betűk elhelyezésével voltak szerkesztve. E rendszerben minden betű megtartja rendes betűértékét, vagyis a b betű b-t jelent, az o betű o-t stb. De a betűk egymásután áthelyeztetnek, egy rostély üres vagy teli négyszögei szerint. A rostély a sürgönyre tétetik s a betűket azon sorban engedi látni, amelyben azok olvasandók, a többi betűt pedig eltakarja.

E rostélyok, melyek oly régóta használtatnak s jelenleg Fleittner ezredes rendszere által lényegesen tökéletesíttettek, még ma is a legjobb és legbiztosabb eljárási módnak látszanak, elolvashatatlan kriptogrammok előállítására.

Úgy látszik tehát, hogy a rostélyok vagy a betűjegyes szótárak, melyekben bizonyos szokásos szavak és egész mondatokat képviselő szavak számok által vannak képviselve, a megfejthetetlenség legteljesebb biztosítékait nyújtják.

De e rendszernek van egy nagyon hátrányos oldala is: mindkettő teljes titoktartást követel, vagyis azt feltételezi, hogy sohase jussanak idegen kézbe a kulcsul szolgáló kellékek vagy könyvek.

Sándor gróf és barátai levelezése tehát egy rostély, vagyis bizonyos helyeken átlyuggatott négyszögletes kártya papírdarab segélyével volt szerkesztve; de még abból se származhatott semmi baj, ha azon rostélyok, melyeket ő és barátai használtak, elvesztek vagy ellopattak volna, mert a sürgönyöket, mihelyt elolvasták, azonnal meg szokták semmisíteni. Semmi nyoma se maradt tehát az összeesküvésnek, melyben Magyarország legnemesebb mágnásai, a polgárság és a nép képviselőivel egyesülten, a fejüket kockáztatták.

Szathmár László éppen a legutóbb érkezett sürgönyöket égette el, midőn az ajtón halkan kopogtattak.

Boros volt, Sándor grófot vezette be, aki gyalog jött ide a szomszéd pályaudvarból. Szathmár László eléje sietett:

- Nos, Mátyás, az utazás? - kérdezte élénken, mintha mindenekelőtt magát akarta volna megnyugtatni.

- Teljesen sikerült, László, - felelte Sándor gróf. - Erdélyi barátaim érzelme felől nem kétkedhettem és biztosítva is vagyok közreműködésük felől.

- Közölted velük azon sürgönyt, melyet ezelőtt három nappal kaptunk Budapestről? - kérdezte Báthory István

- Közöltem, István, - viszonozta Sándor Mátyás, - értesítve vannak. Ők is készen állnak. A legelső jeladásra fel fognak kelni. Két óra alatt urai leszünk Budapestnek, fél nap alatt a Tiszán inneni és túli megyék legnagyobb részének, egy nap alatt Erdélynek és a határőrvidéknek, s ezzel nyolcmillió magyar visszanyeri függetlenségét!

- És az országgyűlés? - kérdezte Báthory.

- Barátaink többségben vannak, - felelte Sándor Mátyás. - Ők fogják azonnal megalakítani az új kormányt, mely átveszi majd az ügyek vezetését. Minden rendben és könnyen fog menni, miután a vármegyék közigazgatási tekintetben alig függenek a koronától és saját rendőrségi közegekkel bírnak.

- De a budai helytartótanács? - kérdezte Szathmár László.

- A budai helytartótanácsnak lehetetlenné lesz téve a cselekvés.

- A bécsi magyar kancelláriával se fog levelezhetni?...

- Nem; minden intézkedés megtörtént arra nézve, hogy a mozgalom egyidejűsége a sikert biztosítsa.

- A sikert! - kiáltotta Báthory.

- Igen! A sikert! - viszonozta Sándor gróf. - A hadseregben mindaz, ami a mi vérünk, ami magyar vér, velünk van. Ki az a régi magyarok ivadékai közül, akinek szíve meg ne dobbanna a három színű lobogó láttára!

Sándor Mátyás nemes lelkesedéssel ejté ki e szavakat.

- De addig is semmit se mulasszunk el a gyanú elhárítására. Minél óvatosabbak, annál erősebbek leszünk. Semmi gyanúsat se beszélnek Triesztben?

- Nem, - felelte Szathmár László.

A magyar autonómia érdekében szőtt összeesküvés titkát jól megőrizték. A rendőrségben semmi se kelthette azon gyanút, hogy a három fő összeesküvő az Aquedotto utca e szerény házában találkozik.

Úgy látszott tehát, hogy minden elő volt készítve a vállalat sikerének biztosítására és hogy csak a kellő percet kellett bevárni a cselekvésre. A Trieszt és Magyarország s Erdély nevezetesebb városai közt folytatott titkos levélváltás nagyon ritka lesz, vagy egészen meg is fog szűnni, hacsak váratlan események nem történnek. A vándormadaraknak nem kell többé sürgönyöket vinniük, miután a legvégső intézkedésekre nézve is megállapodás jött létre.

Meg kell jegyeznünk, hogy a pénz nem csupán a háborúk legfőbb kelléke, hanem az összeesküvéseké is. A jelen esetben a pénz nem hiányzott.

Sándor gróf roppant vagyonnal bírt és kész volt életével együtt mindenét kockára tenni a szabadság ügyéért. Néhány hónap óta, jószágigazgatója Lendeck közbenjárásával nagy kölcsönöket vett fel birtokaira s ennek következtében több mint kétmillió forint állt rendelkezésére.

De szükséges volt, hogy ez összeget bármelyik percben a kezébe kaphassa, s ezért a kétmilliót az ő nevére elhelyezték egy trieszti bankháznál.

E ház a Torontál-bankház volt, melyről Sárkány és Zirone beszélgettek rövid pihenésük alatt, a felsőváros régi temetőjében.

E véletlen körülménynek, mint elbeszélésünk folyamán látni fogjuk, a legkomolyabb következményei voltak.

E pénzt illetőleg, melyről a három összeesküvő közt egy percig szó volt, Sándor Mátyás azt mondta Szathmár grófnak és Báthory Istvánnak, hogy szándékozik a legközelebbi napokban meglátogatni Torontál Simon bankárt és őt értesíteni, hogy tőkéit a legrövidebb idő alatt rendelkezésére készen tartsa.

Az események minden percben arra indíthatták Sándor grófot, hogy megadja Triesztből a várt jelet, annál inkább, mert éppen ma este úgy rémlett előtte, mintha Szathmár László háza nyugtalanító felügyelet alatt tartatnék.

Nyolc óra tájban, midőn Sándor gróf és Báthory István távoztak, az utóbbi hazafelé indulva a Corso Stadionra, az előbbi pedig a Delorme hotel felé tartva, azt vették észre, hogy két ember leselkedik rájuk a homályban, nyomukat követi bizonyos távolságban és mindenképp igyekszik úgy intézni a dolgot, hogy senki se láthassa őket.

Sándor Mátyás és társa, tudni akarván, hányadán vannak, egy percig se habozott megfordulni és egyenesen a két gyanús egyén felé menni, de ezek is észrevették szándékukat és eltűntek a Szent Antal templom sarkán, a nagy csatorna végénél, mielőtt még utol lehetett volna őket érni.

III.
A Torontál-bankház

Torontál Simon bankházának hitele messze túl terjedt az Osztrák-Magyar Monarchia határain. A cég főnöke harminckét éves volt és néhány évvel fiatalabb nejével az Aquedotto egyik palotájában lakott.

Torontál Simont nagyon gazdagnak tartották és valóban nagyon gazdag is lehetett. Merész és szerencsés tőzsde-spekulációk, sűrű és jelentékeny üzleti összeköttetései az Osztrák Lloyd Társulattal és egyéb tekintélyes bankházakkal, a nagyszabású kölcsönök, melyeknek elhelyezése rábízatott, roppant összeget vittek pénztárába. Innét származott fényes háztartása, melyről mindenki beszélt.

Azonban, mint Sárkány Zironénak mondta, nem lehetetlen, hogy Torontál Simon ügyei akkoriban kissé kaszáltak voltak - legalább pillanatnyira. Semmi se lehetett természetesebb, mint hogy megérezte ezelőtt hét évvel azon zavarok visszahatását, melyekbe a francia-olasz háború ejté a bankot és a tőzsdét, valamint azokat is, melyeket a legközelebbi múltban a sadowai katasztrófa által befejezett hadjárat idézett elő. Éppoly természetes volt az is, hogy az állampapíroknak ez időtájban Európa nevezetesebb tőzsdéin, de főleg az osztrák-magyar monarchia fő pénzpiacain, Bécsben, Budapesten és Triesztben bekövetkezett árcsökkenése kemény próbára tette hitelét. Ebben a pillanatban kétségkívül nagy zavarba ejtette volna az a kötelezettség, hogy a nála folyószámlára elhelyezett összegeket visszafizesse.

Annyi tény, hogy Torontál Simon néhány hónap óta - legalább erkölcsileg - nagyot változott. Bármennyire tudott is magán uralkodni, arca tudtán kívül tetemes változáson ment keresztül, önuralma nem volt többé a régi. A figyelmes szemlélő észrevette volna, hogy nem mert többé az emberek szemébe nézni, mint azelőtt szokta tenni, hanem inkább csak oldalt és félig becsukott szemmel tekintett azokra, akikkel beszélt. E tünetek még a beteges, erélytelen Torontálné asszonyság figyelmét se kerülhették el, aki egyébiránt teljesen a férjének uralma alatt állt és az üzleti dolgokat csak nagyon felületesen ismerte.

Meg kell vallanunk, hogy ha valamely végzetes csapás fenyegette a bankházat, Torontál Simon nem számíthatott a nagyközönség rokonszenvére. Igaz, hogy számos kliense volt a városban, az egész monarchiában, de annál csekélyebb volt jóbarátainak száma. Ezenfelül a triesztiek idegennek tekintették, mivel raguzai születésű volt és egy Dalmáciába szakadt családból származott. Semmiféle családi kötelék se fűzte tehát e városhoz, melyben mintegy tizenöt év előtt telepedett le, hogy itt vesse meg vagyonának alapjait.

Ilyen volt akkoriban a Torontál-ház helyzete. Azonban, noha Sárkánynak voltak e részben bizonyos kételyei, semmi se látszott megerősíteni azon híreket, melyek a gazdag bankár ügyeinek bonyolódott volta felől keringtek.

Némileg meglepőnek látszik talán, hogy bármily összeköttetés jöhetett létre e bankház közt, melyet a legtiszteletreméltóbbak sorában emlegettek és oly ember közt, mint Sárkány volt. E viszony azonban csakugyan létezett és pedig már két vagy három év óta.

Ez időtájban Torontál Simon bizonyos meglehetősen fontos ügyekre nézve alkudozásban állt a tripoliszi kormányzósággal. Sárkány, aki minden dologra kész ügynök volt és a számokhoz nagyon jól értett, be tudott furakodni e műveletekbe, melyek, meg kell vallanunk, meglehetősen gyanús természetűek voltak. Fordultak elő bennük bizonyos borravalókra, kétséges alkuszdíjakra és nem egészen becsületes osztalékokra vonatkozó kérdések, melyekben a trieszti bankár nem akart személyesen szerepelni. Ily körülmények közt lett Sárkány e sok oldalról kifogásolható kombinációk ügynöke. Miután Sárkány elhagyta Tripoliszt, nem szűnt meg a trieszti bankárt «cincogtatni», amint műnyelven mondani szokás. E kompromittáló műveleteknél nem voltak ugyan kézzelfogható bizonyítékai, de egy bankár helyzete mindig nagyon kényes. Egyetlen szó is sok kárt okozhat neki. Sárkány eleget tudott arra nézve, hogy számolni kelljen vele.

Torontál Simon ennélfogva számolt is vele. Sárkány már a bankárnak igen jelentékeny összegekbe került, melyek könnyelműen eltékozoltattak, főleg a legaljasabb játékbarlangokban, egy kalandor becstelenségével, aki nem gondol a jövőre. Miután Sárkány Triesztbe jött, oly alkalmatlanná és oly követelővé lett, hogy a bankár végre megsokallta a dolgot és megtagadta tőle jövőre a hitelt. Sárkány fenyegetőzött. Torontál Simon kérlelhetetlen maradt és azt helyesen cselekedte, mert a «cincogtató» végre is kénytelen volt magának megvallani, hogy világos bizonyítékok hiányában körülbelül fegyvertelenül áll a bankár előtt.

Ezért jutott el Sárkány, becsületes cimborájával, Zironéval együtt bizonyos idő óta segélyforrásainak legvégére. Tudjuk, hogy Torontál Simon, végképp meg akarván tőlük szabadulni, egy utolsó segélyösszeget küldött nekik, mellyel elhagyhatták volna Triesztet és visszatérhettek volna Szicíliába, hol Zirone összeköttetésben állt egy rettegett szövetkezettel, mely a sziget központi és keleti részein űzte garázdálkodásait. A bankár tehát remélhette, hogy nem fogja viszont látni tripoliszi ügynökét, sőt többé említeni se hallja nevét.

A Torontál Simon által küldött kétszáz forint és a pár sornyi kísérőlevél május 18-án este érkezett abba a szállodába, ahol a két kalandor lakott.

Hat nap múlva, május 24-én, Sárkány megjelent a bankháznál, Torontál Simonnal kívánt beszélni és annyira erősködött, hogy a bankár kénytelen volt őt elfogadni.

A bankár dolgozószobájában volt, melynek ajtaját Sárkány gondosan becsukta, mihelyt bevezették.

- Megint ön! - kiáltotta mindjárt elöljáróban Torontál Simon. - Mit keres itt? Küldtem önnek, és pedig ezúttal legutoljára, oly összeget, mellyel elhagyhatja Triesztet. Bármit mondjon, vagy bármit tegyen, többet nem fog tőlem kapni! Miért nem utazott el? Mit akar tőlem?

Sárkány nagyon hidegvérűen vette e támadást, melyre különben el volt készülve. Sőt magatartása se volt olyan szemtelen és kihívó, mint a bankárnál tett legutóbbi látogatásai alkalmával rendszerint lenni szokott.

Nemcsak teljesen megőrizte önuralmát, de sőt nagyon komolynak is mutatkozott.

- Nos, fog ön felelni? - folytatta Torontál Simon, aki néhányszor fel s alá járt a szobában és aztán leült íróasztala mellé, anélkül azonban, hogy képes lett volna magán uralkodni.

- Bevárom, míg ön nyugodtabb lesz, - felelte Sárkány hidegvérűen - és várni fogok mindaddig, míg szükséges lesz.

- Akár nyugodt vagyok, akár nem, az teljesen mindegy. Utolszor kérdem, mit akar tőlem?

- Torontál Simon, - felelte Sárkány - üzlettel akarom önt megkínálni.

- Nem akarok önnel üzletekről beszélni, sem üzletet kötni! - kiáltotta a bankár - nekünk többé semmiféle közös ügyünk nincs és követelem, hogy ön még ma elhagyja Triesztet és soha többé ide vissza ne térjen.

- Szándékozom elhagyni Triesztet, - viszonozta Sárkány - de nem akarok elutazni addig, míg eleget nem tettem kötelezettségeimnek az ön háza iránt.

- Kötelezettségeinek eleget tenni... ön? Talán vissza akarja fizetni, amit tőlem kapott?

- Vissza akarom fizetni a tőkét, kamatostól, ide nem számítva a hasznot, melyet...

Torontál Simon vállat vont e váratlan ajánlat hallatára.

- Az önnek előlegezett összegek már be vannak vezetve a nyeremény és veszteség számlájára, - mondta. - ön nekem semmivel sem tartozik, én semmit sem követelek öntől és fölötte állok az efféle hitványságoknak.

- És ha nekem nem tetszik, hogy önnek adósa maradjak?

- És ha nekem tetszik, hogy az ön hitelezője maradjak?

E szavakkal Torontál Simon és Sárkány farkasszemet néztek egymással. Végre most már Sárkány vont vállat és így szólt:

- Mindez csak frázis, üres frázis! Ismétlem, hogy nagyon komoly üzletet akarok önnek ajánlani.

- Éppoly komolyat, mint gyanúsat, ugyebár?

- Ej! Nem most történnék először, hogy ön hozzám fordul ily üzletek...

- Szó, üres szó! - viszonozta a bankár, visszavágva Sárkány arcátlan megjegyzését.

- Figyeljen rám, - mondta Sárkány. - Rövid leszek.

- Ezt nagyon helyesen fogja tenni.

- Ha ajánlatom önnek nem tetszik, szó se legyen róla többé és én távozni fogok.

- Innét vagy Triesztből?

- Innét és Triesztből is.

- Holnap?

- Még ma este.

- Beszéljen hát.

- Elmondom, miről van szó, - viszonozta Sárkány. De - tette utána körül nézve - bizonyos ön afelől, hogy senki se hallhat meg bennünket?

- Ön, úgy látszik, nagy súlyt vet arra, hogy beszélgetésünk titokban maradjon, - mondta a bankár gúnyosan.

- Úgy van, Torontál Simon, mert ön és én magas állású férfiak életét fogjuk a kezeink közt tartani.

- Ön talán igen, de én nem!

- Ítélje meg maga. Egy összeesküvés nyomán vagyok. Mi az összeesküvés célja? Még nem tudom. De mióta a kocka eldőlt a lombardiai síkon és a sadowai csatatéren, az osztrákok ellenségeinek könnyű a dolguk. Okom van hinni, hogy egy mozgalom van készülőben, kétségkívül Magyarország javára és mi e mozgalmat a saját hasznunkra fordíthatjuk.

Torontál Simon gúnyosan felelt:

- Én semmi hasznot se várhatok holmi összeesküvésből.

- Talán mégis.

- Hogyan?

- Úgy, hogy azt feljelenti.

- Magyarázza ki magát bővebben.

- Figyeljen hát, - viszonozta Sárkány.

S ezzel elbeszélte a trieszti régi temetőben történteket. Hozzá tette, hogy ő és Zirone öt nap óta kémkednek, mi történik, ha nem is abban a bizonyos házban, legalább a környékén. Esteiig néhány ember gyülekezik itt össze, mindig ugyanazok és belépésük nem is történik valami különös óvatossággal. Azóta más galambok érkeztek s megint mások eltávoztak, valamennyi észak felől jött s arra repült vissza. E ház ajtaját egy öreg cseléd őrzi, aki nem szívesen nyit ajtót és gondosan felügyel a környékre.

Torontál Simon kezdte figyelmesebben hallgatni Sárkány elbeszélését. Azon tűnődött magában, hogy mi igaz lehet mindebben, mert egykori ügynöke éppen nem volt megbízható ember és hogy végre is miképp gondolhatja Sárkány, hogy őt belevonja a dolga iránti érdeklődésbe és mily módon húzhatna ő abból hasznot.

Midőn az elbeszélés végére ért és Sárkány újból erősítette, hogy az állam ellen szőtt összeesküvésről van szó, melynek titkát haszonnal lehetne értékesíteni, a bankár a következő kérdéseket intézte hozzá:

- Hol az a ház?

- Aquedotto-utcán 80. szám alatt.

- Kié?

- Egy magyar főúré.

- Mi a neve?

- Szathmár László gróf.

- Kik látogatják?

- Főleg két férfi, kik szintén magyarok.

- Az egyik?...

- Egy idevaló tanár. Neve Báthory István.

- És a másik?

- Sándor Mátyás gróf.

E név hallatára Torontál Simon meglepetésében egy mozdulatot tett, mely nem kerülte el Sárkány figyelmét. A három nevet, melyet az imént említett, nem volt nehéz megtudnia, csak követnie kellett Báthory Istvánt, midőn haza ment a Corso Stadionra és Sándor grófot, midőn visszatért a Delorme szállodába.

- Ön láthatja, Torontál Simon, - folytatta Sárkány - nem haboztam önnek megmondani a neveket. Ebből meggyőződhetett, hogy nem szándékoztam önt megcsalni.

- Mindez nagyon homályos, - viszonozta a bankár, aki nyilván többet akart volna megtudni, mielőtt valamire kötelezné magát.

- Homályos? - kérdezte Sárkány.

Kétségkívül. Még nyoma sincs benne a kézzelfogható bizonyítéknak.

- Hát ez mi?

E szavakkal átadta Torontál Simonnak a levél másolatát, melyet a bankár kíváncsian nézegetett. De a kriptografirozott szavak nem bírhattak előtte semmiféle értelemmel és semmi se bizonyította, hogy oly fontossággal bírnak, amilyent Sárkány nekik tulajdonítani akart. Az egész ügy csak annyiban érdekelte őt, amennyiben összefüggésben állt kliensével, Sándor gróffal.

- Nos, - mondta végre - az én véleményem az, hogy a dolog hovatovább mindinkább homályos.

- Én pedig, ellenkezőleg, nagyon világosnak tartom, - viszonozta Sárkány, kit a bankár magaviselet legkevésbé sem ejtett zavarba.

- Megfejtette ön már e levelet?

- Még nem, Torontál Simon, de meg fogom fejteni, ha az ideje elérkezik.

- S hogyan fogja megfejteni a titkos írást? - kérdezte a bankár.

- Volt már dolgom az efféle ügyekkel, mint sok egyebekkel, - viszonozta Sárkány - és akárhány jelírásos sürgöny fordult már meg a kezemben. E sürgöny gondos megvizsgálásából azon meggyőződésre jutottam, hogy nem alapul se számokon, se valamely előre meghatározott betűrenden, mely minden egyes betűnek a szokásostól eltérő jelentést ad. Igen, e levélben az s betű s-et, a p betű p-t jelent, de a betűk oly módon vannak elhelyezve, hogy a valódi értelem csak egy rostély segélyével állítható helyre.

- Legyen, - mondta a bankár, - nem tagadom, hogy önnek igaza lehet, de a rostély nélkül lehetetlen elolvasni a levelet.

- Az kétségtelen.

- És hogyan fogja ön megszerezni a rostélyt?

- Azt még nem tudom, - felelte Sárkány; - de legyen nyugodt, meg fogom szerezni.

- Igazán! Nos hát, Sárkány, én az ön helyén nem fáradoznám vele annyit.

- Annyit fogok fáradozni, amennyi szükséges lesz.

- Ugyan miért! Én egyszerűen elmennék a trieszti rendőrséghez, előadnám a gyanúmat és előmutatnám a levelet.

- Elő fogom adni, Torontál Simon, de nem puszta feltevések alapján, - viszonozta Sárkány hidegen. - Mielőtt beszélnék, kézzelfogható, következőleg kétségbevonhatatlan bizonyítékokkal akarok bírni. Urává akarok lenni ez összeesküvésnek, igen, feltétlen urává, hogy hasznot húzhassak belőle, s e haszonból önnek osztályt kínálok. Ej! Ki tudja, nem lesz-e előnyösebb az összeesküvők pártjára állni, mintsem ellenük fellépni!

E beszéd nem lephette meg Torontál Simont. Jól tudta ő, mire képes az eszes és romlott Sárkány. Különben nem ismételhetjük eléggé, hogy Sárkány régóta ismerte Torontál Simont s ezenfelül oka volt hinni, hogyha bankház ügyei, bizonyos idő óta nem álltak a legjobb lábon. Nem volt-e lehetséges, hogy az összeesküvés meglopott, feljelentett, értékesített titka segélyével megszabadulhatna zavaraiból? Sárkány erre alapította terveit.

Másrészt Torontál Simon e percben igyekezett erős védelmi állásba helyezkedni egykori tripoliszi alkuszával szemben. Nem volt távol azon föltevéstől, hogy létezhetik egy magva az összeesküvésnek az osztrák kormány ellen és hogy Sárkánynak sikerült kinyomozni az összeesküvés részeseit. Szathmár László háza, melyben titkos összejöveteleket tartottak, a rejtélyes levelezés, a roppant összeg, melyet Sándor gróf nála elhelyezett és melyet mindig rendelkezésére készen kellett tartani, mindez kezdett előtte nagyon gyanúsnak látszani. Sárkány ezúttal valószínűleg fején találta a szeget. De a bankár még többet akart megtudni, alaposan ismerni akarta a kalandor céljait s azért nem adta meg magát oly könnyűszerrel, közönyös hangon mondta:

- S aztán ha önnek sikerül megfejteni a titkosírást, - ha ugyan általában sikerülhet, - látni fogja, hogy pusztán jelentéktelen magánügyekről van benne szó, melyekből következőleg nem húzhatunk hasznot, sem ön, - sem én.

- Nem! - kiáltotta Sárkány, a legmélyebb meggyőződés hangján, - nem! Nyomán vagyok a legkomolyabb összeesküvések egyikének, melynek élén főrangú férfiak állnak és hozzáteszem Torontál Simon, hogy ön ebben éppoly kevéssé kétkedik, mint én.

- De hát végre is, mit akar tőlem? - kérdezte a bankár, ezúttal nagyon határozott hangon.

Sárkány felkelt és halkabb hangon, de egyenesen a bankár szeme közé nézve, így felelt:

- Mit akarok - se e szót hangsúlyozta - megmondom. A lehető legrövidebb idő és bármely ürügy alatt be akarok jutni Szathmár László házába, hogy megnyerhessem bizalmát. Mihelyt egyszer bejutottam oda, ahol engem senki sem ismer, majd találok módot, kezembe keríteni a rostélyt és megfejteni a levél titkát, melyet érdekeink legnagyobb javára fogok felhasználni.

- A mi érdekeink javára? - ismételte Torontál Simon. - Miért akar engem e dologba belekeverni.

- Azért, mert megérdemli a fáradtságot s mert önnek nagy nyeresége lesz belőle.

- Ej! Hát miért nem vállalkozik rá egyedül?

- Azért, mert szükségem van az ön közreműködésére.

- De hát magyarázza végre ki magát teljesen.

- Idő kell hozzá, hogy célt érhessek és pénz kell hozzá, hogy várhassak; már pedig pénzem nincs.

- Ön jól tudja, hogy hitele nálam ki van merítve.

- Meglehet, ön új hitelt fog számomra nyitni.

- Mit nyerhetnék általa?

- Azt is megmondom. Az általam megnevezett három ember közül ketten, Szathmár gróf és Báthory tanár vagyontalanok, de a harmadik roppant gazdag. Erdélyben jelentékeny jószágai vannak, ön tudja, hogy ha elfogják és elítélik, mint összeesküvőt, elkobozott vagyonának nagy része azoké lesz, akik fölfedezték és följelentették az összeesküvést, ön és én, mi ketten fogunk rajta osztozni, Torontál Simon.

Sárkány elhallgatott. A bankár nem felelt. Azon tűnődött, hogy mit kívánnak tőle, mintegy óvadékul. Ha arra határozná el magát, hogy részt vegyen e cselszövényben, majd módját ejtené oly szerződést kötni emberével, hogy ő a színfalak mögött maradhatna, amaz pedig teljesen a kezében volna... mégis habozott... De hát végre is mit kockáztatna? Az ő neve nem szerepelne e gyűlöletes ügyben és ő mégis nyereséget húzna belőle... roppant nyereséget, mely helyreállíthatná bankházának egyensúlyát.

- Nos! - kérdezte Sárkány.

- Nos, nem! - felelte Torontál Simon, kit leginkább azon gondolat rémített el, hogy ily ember legyen a társa, vagyis helyesebben a cinkosa.

- Ön visszautasítja?

- Igen, visszautasítom... S ami több, nem hiszek az ön kombinációinak sikerében.

- Vigyázzon Torontál Simon! - kiáltotta Sárkány fenyegető hangon, s most már nem is igyekezett magán uralkodni.

- Vigyázzak? És mire, ha szabad kérdeznem...

- Ne feledje, hogy tudok bizonyos dolgokat...

- Takarodjék Sárkány, - viszonozta Torontál Simon.

- Tudni fogom önt kényszeríteni.

- Takarodjék!

E percben a dolgozó szoba ajtaján halkan kopogtattak.

Mialatt Sárkány gyorsan az ablak felé fordult, az ajtó kinyílt és egy bankszolga hangosan mondta:

- Sándor gróf úr óhajtana Torontál úrral beszélni. Ezzel a szolga visszavonult.

- Sándor gróf! - kiáltotta Sárkány.

A bankárt egyfelől csak kellemetlenül érinthette, hogy Sárkány e látogatásról értesült. Másfelől sejtelme volt, hogy a gróf e váratlan megérkezése rá nézve nagy zavarok okozója lesz.

- Ej! Mit kereshet itt Sándor gróf! - kérdezte Sárkány meglehetősen gúnyos hangon. - Ön tehát összeköttetésben áll a Szathmár-ház összeesküvőivel? Valóban, úgy látszik, hogy éppen a cinkosok egyikéhez fordultam.

- Elmegy innen valahára?

- Nem megyek, Torontál Simon, és meg fogom tudni, miért jött Sándor gróf az ön bankházába.

E szavakkal Sárkány beugrott egy fülkébe, mely a dolgozószoba alatt volt. A fülkeajtó függönye lecsukódott utána.

Torontál Simon hívni akart valakit, hogy kilökesse, de megfontolta a dolgot.

- Nem, - mondta magában, - végre is jobb, ha Sárkány meghallja, miről lesz itt szó.

A bankár csöngetett és megparancsolta, hogy azonnal vezessék be Sándor grófot.

Sándor Mátyás belépett a dolgozószobába és szokása szerint hidegen viszonozta Torontál Simon előzékenységét. Aztán leült egy karszékre, melyet az inas tolt elébe.

- Gróf úr - monda a bankár, - nem vártam az ön látogatását, mert nem tudtam, hogy Triesztben van, de a Torontál-bankház mindenkor szerencséjének tartja önt fogadhatni.

- Uram, - viszonozta Sándor Mátyás, - én egyike vagyok az ön legjelentéktelenebb klienseinek, s mint ön tudja, nem foglalkozom üzleti dolgokkal. Mindamellett mégis köszönettel tartozom önnek, hogy szíves volt letétbe venni bizonyos tőkéket, melyekkel akkoriban rendelkeztem.

- Gróf úr, - mondta Torontál Simon, - emlékeztetni kívánom önt, hogy azon tőkék folyó számlára vannak nálam elhelyezve és kérem, ne feledje, hogy kamatoznak önnek.

- Tudom uram - felelte Sándor gróf, - de ismétlem, nem elhelyezni akartam azon összeget az ön házánál, hanem csak letéteményezni.

- Legyen gróf úr - mondta Torontál Simon. - De a pénz e percben drága és a méltányosság kívánja, hogy az öné ne heverjen gyümölcsözetlenül. Az egész monarchiára kiterjedő pénzügyi válság fenyeget. A belviszonyok nagyon zavarosak. Az üzlet pang. Némely jelentékeny házak bukása megingatta a közhitelt és újabb bukásoktól lehet félni...

- De az ön háza szilárdan áll uram, - viszonozta Sándor Mátyás - és biztos forrásból tudom, hogy ama bukások visszahatását csak nagyon kevéssé érezte meg.

- Oh! Nagyon kevéssé, - mondta Torontál Simon a legnagyobb nyugalommal. - Ezenfelül az adriai kereskedés mindig biztosít számunkra oly élénk üzleti forgalmat, mely Budapesten és Bécsben hiányzik, s minket éppen ezért a válság csak nagyon csekély mérvben érintett. Miattunk tehát nem kell sajnálkozni, gróf úr, s mi nem is panaszkodunk.

- Ehhez csak szerencsét kívánhatok önnek, uram! - viszonozta Sándor Mátyás. - Mindazonáltal azt óhajtanám megkérdezni öntől, vajon a válság alkalmából nem beszéltek-e bizonyos bonyodalmakról?

Noha Sándor Mátyás e kérdésnek legcsekélyebb fontosságot se látszott tulajdonítani, Torontál Simon mégis kissé figyelmesebben vizsgálta őt, miután e kérdés tényleg összefüggésben lehetett azon dolgokkal, melyekről őt Sárkány értesítő.

- E részben semmit se tudok, - felelte a bankár, - és nem hallottam, hogy az osztrák kormány ez irányban nyugtalankodnék. Talán vannak önnek, gróf úr, okai azt hinni, hogy valamely közeli esemény...

- Semmiféle okom sincs, - felelte Sándor Mátyás, - de az irányadó pénzügyi körök néha értesülve vannak oly dolgokról, melyeket a nagyközönség csak később tud meg. Ezért intéztem önhöz e kérdést, tetszésére bízván, hogy feleljen rá vagy sem.

- Semmit sem hallottam ilyesmiről, - viszonozta Torontál Simon. - Egyébiránt oly klienssel szemben, mint ön, gróf úr, nem érezném magamat feljogosítva a titoktartásra, mely érdekeire nézve netalán káros lehetne.

- Köszönöm uram, - mondta Sándor, - és önnel együtt magam is azt hiszem, hogy nincs mitől félni, se benn, se künn. Nemsokára el is hagyom Triesztet és visszatérek Erdélybe, ahova sürgős ügyek szólítanak.

- Ah! Ön elutazik, gróf úr? - kérdezte Torontál Simon élénken.

- Igen... legkésőbb két hét múlva.

- De kétségkívül ismét vissza fog térni Triesztbe?

- Nem hiszem, uram, - felelte Sándor gróf. - De mielőtt elutaznám, szeretném rendbe hozni az Artenak-kastély számadásait, melyek kissé el vannak hanyagolva. Jószágigazgatómtól egy egész halmaz iratot, számlákat, haszonbéri és erdőjövedelmi kimutatásokat kaptam, melyeknek átvizsgálására nincs időm. Nem ismer ön véletlenül valamely számvizsgálót, vagy nem nélkülözhetné valamelyik hivatalnokát, aki ezt helyettem elvégezhetné?

- Semmi se lesz ennél könnyebb, gróf úr.

- Nagyon le leszek önnek kötelezve.

- És mikor lenne szüksége e számvizsgálóra?

- Lehető leghamarább.

- Hol jelentkezhetnék?

- Barátomnál, Szathmár grófnál, aki az Aquedotto utcában 84. szám alatt lakik,

- Meglesz.

- E munka mintegy tíz napot fog igénybe venni. S mihelyt be lesz fejezve, elutazom az Artenak kastélyba. Kérném tehát, legyen szíves rendelkezésemre készen tartani önnél levő tőkémet.

Torontál Simon e kérdés hallatára nem bírt elfojtani egy mozdulatot, melyet azonban Sándor gróf nem vett észre.

- Mely napon kívánja átvenni tőkét, gróf úr?

- Jövő hó 8-án.

- Rendelkezésére fognak állni.

Ekkor Sándor gróf felkelt s a bankár elkísérte az előszoba ajtajáig.

Midőn Torontál Simon visszatért dolgozószobájába, ott találta Sárkányt, aki csak annyit mondott neki:

- Mielőtt két nap eltelnék, be kell jutnom Szathmár gróf házába számvizsgálói minőségben.

IV.
A titkos írású levél

Sárkány két nap múlva Szathmár László házában volt. Torontál Simon mutatta be és az ő ajánlatára Sándor gróf elfogadta. A bankár és az ügynök cinkossága az általuk tervezett cselszövényben tehát teljesen meg volt állapítva. A cél ebből állt: felfedezni egy titkot, mely az összeesküvés fejeinek életébe kerülhetett. Az eredmény pedig az volt, hogy árulásuk díjául roppant vagyon kerül majd egyfelől egy kalandor zsebébe, másfelől egy bankár pénztárába, aki odáig jutott, hogy nem bírt megfelelni kötelezettségeinek.

Fölösleges mondanunk, hogy egy szerződés, mely Torontál Simon és Sárkány közt köttetett, két egyenlő részre osztá fel a kilátásba helyezett nyereséget. Ezenfelül ki volt kötve, hogy Sárkánynak annyi pénz bocsáttatik rendelkezésére, amennyiből tisztességesen élhet Triesztben Zirone cimborájával együtt s ezenkívül amennyit az általa teendő lépések költségei fognak igényelni. Cserébe és biztosítékul át kellett adnia a bankárnak a titkos írású levél másolatát, mely - mint nem kétlé - az összeesküvés titkát tartalmazza.

Talán az ember hajlandó volna gondatlansággal vádolni Sándor Mátyást. Ily körülmények közt bevezetni egy idegent a házba, hol annyi komoly érdek állt a kockán, s bevezetni őt egy titokban előkészített felkelés előestéjén, midőn a jeladás minden pillanatban megtörténhetett, ez bizonnyal ritka könnyelműség gyanánt tűnhetik fel. De a gróf nem kényszerítő ok nélkül járt el így.

Mindenekelőtt sürgős érdeke azt követelte, hogy személyes ügyei rendben legyenek azon percben, midőn e veszélyes kalandba rohan, melynél életét vagy legalább is a száműzést kockáztatja, ha meghiúsulás esetében menekülni kénytelen. Másrészt egy idegen bevezetése a Szathmár-házba, véleménye szerint, szükségképpen elhárított minden gyanút. Néhány nap óta látni vélt - és az olvasó tudja, hogy nem csalódott - bizonyos kémeket ólálkodni az Aquedotto utcában. E kémek Sárkány és Zirone voltak. Lehetséges volna-e, hogy a trieszti rendőrség felügyeltet rá és barátaira? Sándor gróf hihette ezt és tartania kellett tőle. Ha az összeesküvők gyülekezési helye, mely eddig makacsul zárva volt mindenki elől, gyanúsnak látszott, lehetett-e jobb módot találni a gyanú eloszlatására, mint megnyitni a házat és befogadni egy embert, aki csupán a számadások átvizsgálásával foglalkozik. Ami pedig a számvizsgáló jelenlétét illeti, lehetett-e az veszélyes Szathmár Lászlóra és vendégeire nézve? Semmiesetre sem. Trieszt és a magyarországi városok közt nem váltottak többé titkos írású levelezéseket. A tervezett mozgalomra vonatkozó összes iratok el voltak égetve. Semmiféle írott nyoma sem maradt az összeesküvésnek. Az összes előintézkedések megtörténtek már és nemcsak ezután voltak megtörténendők. Sándor grófnak csak jelt kell adni, ha a perc elérkezik.