Borítószöveg

„Nem bír a sárga cipő nélkül élni, csak arra tud gondolni, elképzeli, ahogyan a lábadra adja, ahogyan letérdel eléd, mintha te lennél Hamupipőke, rád próbálja a sárga cipőt, mert ő még nem tudja, amit te már igen, hogy tökéletesen illik a lábadra, ő még nem tudja, amit te már igen, hogy olyan leszel neki, mint a heroin.

Elég egy alkalom.”

A mesék úgy érnek véget, hogy boldogan éltek, amíg meg nem haltak. Ezek a szavak nevelnek minket, ebben hiszünk, hogy csak meg kell találni a másikat, és utána minden úgy marad ebben a kimerevített pillanatban. A mesék nem szólnak a változásról, arról a pillanatról, amikor egyszer csak nem ismerünk a másikra, de ami ennél rosszabb, már magunkra sem. Amikor keresni kezdjük az összes valaha volt önmagunkat, remélve, hogy mint egy fura kirakóban, megtaláljuk köztük az igazit. A mesék nem szólnak a levegőtlenségről, a kilátástalanságról, a dühről, amivel hol magunkat, hol a másikat büntetjük reménykedve, mert ahol büntetés van, ott van feloldozás is. Gurubi Ágnes regényének hősei már jóval túl vannak a mese végén. Egyikük sem érti, mi történik, mind azt várják, hogy feketén-fehéren megmutatkozzon előttük az igazság, mint egy isteni kinyilatkoztatás. Pedig mindenkinek megvan a maga igazsága, ami itt felszabadít, ott sebeket ejt, de kimondva, leírva, kibeszélve, világgá kiáltva mégis enged tovább menni, és talán ez a legtöbb, amit remélhetünk.Az eddig négy kiadásban megjelent családregény, a Szív utca szerzőjének második könyve lélektanilag árnyalt karaktereivel, a hagyományos próza szabályait üdítő módon felrúgó szabad tudatáramlásaival, a test mint eszköz egyszerre pontos és érzéki ábrázolásával válik emlékezetes, sodró olvasmánnyá.

Copyright © 2022 Gurubi Ágnes

© 2022 Helikon Kiadó, Budapest

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Féder Márta

(© Unsplash/Clark Van Der Beken fotójának felhasználásával)

ISBN 978-963-620-020-6

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

Olvasószerkesztő Darida Benedek

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

www.helikon.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Apámnak

– Mondd, mi lesz azokkal, akik szeretik egymást?

– Azt hiszem, az övék, amijük van, akármi legyen az, és szerencsésebbek, mint bárki más. Aztán egyikük egyszer s mindenkorra megkapja osztályrészéül az ürességet.

Ernest Hemingway

(Ford. Göncz Árpád)

A FÉRJ MAGÁBÓL KIKELVE, ingerülten hívja fel a feleségét, aki nemrég szállt le a villamosról a Margit hídnál. A nő a falba kapaszkodva hányja ki épp az ebédet a Rossmann bejárata mellett. Már abban a pillanatban tudta, amikor émelyegve leült az asztalhoz, hogy nem kéne ennie a kínaiból, mert nem szereti és mindig rosszul lesz tőle, de az éhség erősebb volt, így ráfanyalodott. Megtámaszkodik. Jobb kezében a telefont tartja, bal kezével zsebkendő után kotorászik a táskájában.

– Igen – szól bele a telefonba. Megtörli a száját.

Nagy a forgalom a Margit körúton, a zajtól alig hallja a férjét, a füléhez szorítja a készüléket, közben a járókelők méregetik, furcsállva nézik, ahogy a hányás mellett ácsorog, egy kutya még fel is nyalná a járdáról a tenyérnyi foltot, ha a gazdája nem rántaná el az utolsó pillanatban.

– Hol vagy, mit csinálsz?

– Szia.

– Hol vagy?

– A Rossmann előtt állok.

– Aha. És hol voltál?

– Terápián.

– Ne hazudj!

– Mi bajod van?

– Ne szórakozz velem! Nekem mi bajom van? Mi a faszt csinálsz?

– Nem tudom, mire gondolsz.

– Megtaláltam a fekete füzeted.

Csend.

– Mi ez az egész?

– Semmi.

– Mi az, hogy semmi, hallod, mi a kurva életről beszélsz? Van valakid? Ki ez a férfi, akiről irkálsz?

– Nem tudok mit mondani. Nem érzem jól magam.

– Azon egyáltalán nem csodálkozom, viszont pont leszarom, veled mi van. Mit gondolsz, én hogy érzem magam?

– Nem tudom.

– Rohadtul dühös vagyok rád! Teljesen hülyének nézel?

– Nem.

– Az agyamra mész, mondj már valami értelmeset, válaszolj már normálisan, vagy tudod, mit, estig szedd össze magad, lesz néhány kérdésem, amire magyarázatot várok. Ha hazaértél, folytatjuk, most megbeszélésem lesz, muszáj letennem.

A nő bemegy az üzletbe, vesz magának egy palack ásványvizet és egy kólát. Kisétál a Margit-szigetre, leül egy alacsony padra, amiről már szinte teljesen lekopott a piros festék, és a Dunát nézi, a hajókat. A futókat, ahogyan róják a köröket. A monotonitás megnyugtatja. Az apró történések. Egy öreg néni galambokat etet, teszkós nejlonzacskóból veszi elő a kenyeret, szétmorzsolva szórja a madarak elé, párok jönnek kézen fogva, kutyasétáltatók, viháncoló kamaszok. Előbb a kólát issza meg, aztán a vizet. Amikor kiürül mindkét palack, feláll és hazamegy.

Otthon az esti rutin zökkenőmentesen zajlik a kisfiával.

– Mama – kezdi a gyerek, miután kényelmesen elhelyezkedett az ágyban.

– Mondjad, kisfiam!

– Ha felnövök, elveszlek feleségül.

Az anya kacag. A mellkasára húzza a kisfiát, aki belefúrja a fejét a puha, bársonyos tapintású testbe, megmerítkezik benne, szagolgatja, tapogatja, az anya eközben a gyerek fülét harapdálja, együtt nevetnek, egyre hangosabban, a fiú gurgulázva, az anya gyöngyöző hangon.

– Anyaszagod van. Ezért veszlek feleségül.

A nő ringatni kezdi a kisfiát.

– Én az édesanyád vagyok, de ha felnősz, lesz feleséged, a világon a legszebb, a haja, mint a búzakalász, olyan szőke, a szeme, mint a búzavirág, olyan kék, az ő ölelése lesz a legpuhább, legmelegebb ölelés, a világ legcsodálatosabb nője lesz a feleséged.

– Milyen a búzakalász?

– Tudod, a mezőn, ahová esténként sétálunk, ahol a kék ég és a zöld mező összefolyik, ott vannak a búzatáblák, ha a kezedbe fogsz egy búzakalászt, kiperegnek az ujjaid közül a búzaszemek, mint a gyöngyök. A búzakalászt, ha megérik, learatják, a malomban megőrlik, abból készül a liszt, amiből én a kenyeret sütöm, azt a kenyeret, amire esténként zsírt kenek és lila hagymát teszek, te pedig befalod az utolsó morzsáig.

– És málnaszörpöt is kapok mellé?

– Kapsz, kincsem. Mindent megadok neked. De most már aludj!

– Ne menj el, mama, mesélj! A Pán Pétert.

A nő halkan behúzza az ajtót maga mögött. Kimegy a konyhába. A férje az asztalnál ül. Előtte egy üveg bor és két pohár. Tölt magának. Ránéz a feleségére.

– Kérsz?

– Nem kérek.

– Ki ez a férfi?

Egy hajtásra lehúzza a bort.

– Honnan ismered?

Újratölt.

– Apám barátja volt.

– Atyaisten, valami öreg fasz?! Hány éves? Hol találkoztál vele? Ez most apád miatt van? A halála miatt? Vagy a pszichológus miatt, akihez jársz? Nem hiszem el, nem értelek, boldogtalan vagy?

Nincs válasz.

– Lefeküdtél vele?

– Igen.

– Hányszor?

– Nem számoltam.

– Dehogynem számoltad. Abban a kurva füzetben mindent részletesen leírtál, valahol biztosan azt is vezetted, hogy hány alkalommal kefélt meg az a senkiházi.

– Mit akarsz tudni, hm, pontosan mire vagy kíváncsi? Azt akarod, hogy mondjak egy számot, igen? Jó, akkor tíz! Most elégedett vagy?

– Nem vagyok. Leszoptad?

– Te nem vagy normális.

– A szádba élvezett?

– Nem.

– Elélveztél?

– Nem mindig.

– És jó volt vele?

A nő a tenyerébe temeti az arcát.

– Jó. Nagyon jó.

– Mióta tart?

– Három hónapja – hazudja.

– Mit ad neked ez a férfi, mit kapsz tőle, amit tőlem nem?

Habozik, mielőtt megszólalna. Halkan mondja ki a szavakat.

– Felébresztette bennem azt a nőt, akiről soha nem gondoltam volna, hogy létezik. Mellette nem kell elfojtani a vágyaim.

– Ki vagy te?

– Nem szeretem azt a nőt, akivé váltam melletted. De ez nem a te hibád.

– Nem értelek.

– Melletted fegyelmezett vagyok és visszafogott. Téged megijeszt, megrémít, ha nem vagyok higgadt, stabil. Mellette viszont kivirultam.

– Kivirultál, igen? Csillogsz? Hát, te csak ne csillogjál, bazmeg. Megnéznélek titeket hét év múlva egy gyerekkel.

– Elegem van belőled meg azokból a férfiakból, akik a megmentő szerepében tetszelegnek, közben pedig mást sem tesznek, mint uralkodnak felettem, megbántanak és kihasználnak.

– Azt hiszed, ő más, mint a többiek?

– Nem hiszem. Ahogy végignézek az életemen, látom, hogy nincs kivétel, te sem vagy kivétel. És ő sem az.

– Elveszettnek tűnsz. Megmondom, mi lesz.

– Nem. Azok az idők elmúltak. Lehet, hogy bizonytalan vagyok, de nem te irányítasz.

– Szerelmes vagy belé?

– Lehet.

– És mit akarsz?

– Megélni, ami most van.

– Gyűlöllek, takarodj a szemem elől! Nem bírok rád nézni, undorodom tőled.

– Jó. Holnap elmegyek.

– Hova mész?

– Hol a füzet? Kérem vissza!

– Minek?

– Mert az enyém.

– És terveid vannak vele?

– Még az is lehet. Ne gúnyolódj és ne röhögj, visszataszító vagy.

– Kinek képzeled magad? Azt hiszed, izgat valakit, hogy félrekefélsz, azt hiszed, elolvassa valaki? Nem kaphatsz meg mindent! Apád sem hitt benned. Nincsenek csodák, hallod, hallod, amit mondok?

EGY ÉVE NEM JÁRT A HEGYEN. Az apja halála óta. Lekanyarodik a főútról, az elágazásnál balra fordul, kettesbe vált, lassan, de elszántan araszol felfelé a kanyargós hegyi földúton, ám még így is porfelhőt hagy maga után, muszáj lendületben maradnia, erősen tartja a kormányt, nehogy egy gödör miatt hirtelen megugorjon alatta az autó, retteg attól, hogy bekapar a kerék, hogy meg kell állnia az emelkedő kellős közepén, elromlik a kézifék, ő pedig megállíthatatlanul gurul lefelé, és egy árokban landol. Egyesbe teszi a sebváltót, izzad, a tenyere csúszkál a kormányon, a hónaljánál a fehér pólón foltot hagy a verejték, a hajtöve is nedves a tarkójánál. Úgy érzi, mindjárt bepisil, pedig amikor beért a faluba, biztosan érezte, hogy kibírja, amíg felér a házhoz, szándékosan nem fékezett le a kávézó előtt, hogy vécére menjen. Bukkanó, gödör, bukkanó, gödör, másból sem áll az ötperces út. Annyira ideges, hogy még a zenét is lehalkítja, csak az útra koncentrál, bukkanó, gödör, nem megy tovább az autó, óvatosan lép a gázra, pörög a kerék, bassza meg, bassza meg, hangosan szentségel, miközben a kormányt csapkodja. Elakadt a legmeredekebb szakaszon. Pedig nem sok hiányzott. Egy kanyar, és onnan már látni lehet a faház piros cserepeit. Ül az autóban. Azon van minden igyekezetével, hogy ne pisiljen maga alá. Behúzza a kéziféket, leállítja a motort, kiszáll, remeg a lába, eszébe jut, mi lenne, ha az apja látná, hogy nem sikerült feljutnia. Megnézi, mekkora gödörben van az autó kereke. Nem olyan nagy a mélyedés, de nem meri megkockáztatni, hogy újra felfelé induljon. Hátratolat. Szerencséje van, az út mindkét oldalán épült nyaraló, betonozott feljáróval, ha visszagurul, pont annyi a hely az egyik fakapu előtt, hogy meg tud fordulni, és bár kerülőúton, viszont könnyebben megközelíthető a ház, végre célba ér. Eleve arra kellett volna mennie, most már mindegy, előbb viszont elintézi a pisilést. Nem lát be az udvarra, de elsőre úgy tűnik, üres mindkét ház. Leguggol a kerítés tövébe, egy hatalmas rózsabokor árnyékába, és elvégzi a dolgát. Mielőtt visszaül az autóba, átnyúl a kerítésen, és leszakít egy szálat a fehér virágból, az orrához emeli, nagyot szippant belőle, érzi a szirmok selymességét. Egyik kedvenc virága a rózsa, nemcsak az intenzív illata, hanem a tapintása miatt is. Az apjának is ez volt a kedvence. Erről a virágról akarta elnevezni, azt akarta, hogy Róza legyen, mint a nagyanyja, de az anyja Júliát akart, végül kompromisszumos megoldásként Júlia Róza lett. A Julit szereti. Ezt a nevet használja. A Rózától idegenkedik.

Herbszt Juli harminchat éves, százhetvenkét centi, átlagos testalkatú, ami annyit jelent, hogy korához képest jó formában van, nincs elhízva, de nem is zörögnek a csontjai, izmos, de nem túlságosan. Az évek és a terhesség súlya viszont már látható nyomot hagytak a testén, itt-ott erősebb a zsírszövet, kicsit a hasán, a derekán, ez a változás viszont aligha vonatkozik a szoptatás után megereszkedett mellére, szereti a mellét, szépnek tartja, a csípőjét már kevésbé, szerinte jóval szélesebb a kelleténél.

Kedvenc meséje a Szegény Dzsoni és Árnika, háromévesen kivették a manduláját, más komolyabb műtéten még nem esett át, tizenkét évesen jött meg az első vérzése, menstruációs ciklusa 24 napos, emiatt van, hogy havonta kétszer menstruál, hó elején és hó végén is. A fogkrémes tubusból alulról nyomja ki a fogkrémet, a vécépapír gurigáját úgy szereti, ha az kifele lóg, nem a csempe irányába, ha a pumpás testápolóból és az arcradír tubusából kiürül a krém, akkor lecsavarja a kupakot, és mindennap kisajtol belőle még egy leheletnyit, nem szeret semmit elpocsékolni, nem akarja, hogy akár csak egy ujjhegynyi krém is kárba vesszen, viszont a tányérján mindig hagy egy falatot az ételből. Ritkán sminkel. Akkor is csak szempillaspirált használ és rúzst, alapozót és pirosítót soha.

Juli szeret enni és szeret főzni. A főzés azon kevés dolgok egyike, amit az apjától tanult, ahogyan azt is, hogy a reggeli a nap legfontosabb étkezése, amelynek nemcsak hogy laktatónak és bőségesnek, még változatosnak is kell lennie. A szokványos rántottán, tükörtojáson, melegszendvicsen, virsli-mustár kombón kívül előszeretettel készít bundás kenyeret, hétköznap is, hot dogot, palacsintát, a pirítós mellé padlizsánkrémet, guacamolét, körözöttet, nyáron bruschettát, de a mindent vivő favorit, amivel a legnagyobb sikert aratja, az a pannónia szendvics, és bár inkább a kiflit kedveli és nem a zsemlét, előbbinek is szigorúan az alját, amit szinte mindig vastagon vajaz meg, a pannónia szendvicshez kenyeret használ, lehetőleg kovászosat, az apja azt szerette. A vékony szeletre vágott kenyeret először egy picit felmelegíti a pirító tetején, de nem hagyja, hogy megbarnuljon, vajat ken rá, egy szelet sonkát, közben a serpenyőben a forró olajra ráüt egy tojást, megsózza, lefedi a serpenyőt egy fedővel, zöldséget is szervíroz mellé, évszaktól függően, nyáron koktélparadicsomot, kovászos uborkát, télen csalamádét vagy céklát. A reggeli megtervezésénél nagyobb gondot már csak a hozzávalók beszerzésére fordít, ez az egyik legnagyobb élvezeti forrása. Szeret korán kelni, kimenni a piacra, megfogdosni, megtapogatni, megszagolni a friss zöldségeket, gyümölcsöket, elmerül a saját világában, nem figyel arra, ahogy az árusok egymásnak kiabálnak át, vagy ahogy vele próbálnak beszédbe elegyedni. A görögdinnyére fókuszál, az őszibarackra, úgy simogatja a kerekded formát, mintha élőlény lenne, házi kedvenc, aki kényeztetésre vágyik.

Néha megengedi magának, hogy beüljön egy kávézóba. Véletlenszerűen betéved egy hangulatos helyre. Azokat szereti, ahol a pultnál ülve egyedül ihat egy kávét, vagy ehet egy süteményt, nem zavarja meg senki, a háta mögött zajlik az élet, vendégek rendelnek, jönnek-mennek, barátnők ölelkeznek és beszélik ki az apró titkaikat, amikbe Juli néha belehallgat, nem fordul hátra, nem kíváncsi, milyen lehet az az ember, akinek az életéből egy-egy foszlány eljut hozzá, inkább elképzeli a hang mellé az arcot, a testet. A benti zajhoz az eléje táruló látványt társítja, ül a pultnál, mozdulatlanul, mint egy kirakati baba, kibámul az utcára, a járókelőket figyeli.

Ritkán jár a belvárosban, de hetente egyszer – amikor végez a terapeutánál, akihez az apja halálát követően kezdett el járni – gyerekkorának helyszínein bóklászik. A Margit körút közelében nőtt fel, és néha ugyan átmerészkedik a hatodik kerületbe is, de a szíve a hetedik kerülethez húzza, ahol az apja és a nagyszülei is éltek. A nagyszülők halála után Julié lett a Wesselényi utcai lakás, a nyugalom szigete. Még mindig érzi a lakásban terjengő illatokat, a konyhában a reggeli kávé gőzölög, közben szól a rádió, az öregek a konyhaasztalnál dohányoznak, ha becsukja a szemét, még mindig látja őket maga előtt, ahogy a nagyapja keresztrejtvényt fejt, a nagyanyja meg az ablakban áll, szellőztet, hogy a csörögefánk után maradt olajszag eltűnjön, mert tudja, hogy attól Julinak felfordul a gyomra, azóta, hogy óvodáskorában egyszer kihányta, hiába figyelmeztette őt, hogy várja meg, amíg kihűl, mert meg fogja feküdni a gyomrát, de ő nem hallgatott rá, nem szerette, ha ráolvadt a porcukor, ezért hirtelenjében tömte magába. Miután férjhez ment, eladta a Wesselényi utcai lakást, és kiköltöztek Rákosligetre, ami mintha nem is Budapest külső kerülete, kertvárosi része lenne, hanem önálló település, falu a városban, ideális helyszín egy ideális gyerekkorhoz, amilyet a kisfiának kívánt.

Juli szeret vezetni, és a környékükön célszerű autóval közlekedni, de a belvárosban szívesebben gyalogol vagy választja a tömegközlekedést, a villamost szereti, a régi fapadosat, ahol a jegyet a piros lyukasztóba kell csúsztatni, és erővel meghúzni, hogy a fém lyukat üssön a papíron, a külföldiek számára teljesen ismeretlen ez a szerkezet, tanácstalanul nézegetik, nem értik a működését, olyan, mint egy titkos nyelv, mint a magyar nyelv, amit csak az itt élők beszélnek. A villamoson kívül még a vonatot is szereti, meg a trolit, minden járművet, ami kötöttpályás, bár ha őszinte akar lenni, valójában fél a vonatoktól, nem szeret a közelükben lenni, gyakran képzeli, hogy véletlenül magával sodorja a mozdony vagy az egyik szerelvény, amikor elhúznak a peron mellett, sőt van, hogy azt képzeli, valaki a sínek közé löki, néha pedig azt, hogy önszántából lép a vonat elé, de ha kellő távolságból látja a közeledő vonatokat, akkor jó érzés fogja el, a ritmusos kattogásról eszébe jut, ahogy kislánykorában az apja nyakában ül, és fogadnak, vajon hány vagont csatoltak a mozdony mögé, majd megszámolják az eldübörgő vonatkocsikat. Általában az apja nyer, jól tud tippelni.

Juli szeret egyedül lenni. És kertészkedni. Molyolni a növényekkel, eltervezni, mit hova ültet, kicipelni a garázsból a súlyos virágföldes zsákot, szeret belemarkolni, beleszagolni a sötét, szinte zsíros földbe, néha egész közel hajol a zsák szájához, hogy érezze a földszagot, szereti nézegetni a körme alá került koszt, a grafit színére emlékezteti, szeret kertészkedés közben némán merengeni, és nézni a kutyát meg a fiát, ahogy játszanak. A szomszédokkal ellentétben, akik tájépítészt bíztak meg a kültér megtervezésével, és még a pázsitjuk is makulátlan, mert külön kertész gondozza a növényeket, Juliéknál mintha egy titkos labirintusba lépne be a látogató. Burjánzó virágok, terebélyes bokrok, hortenzia, levendula és leander, ibolyakék és ciklámen klematisz, mélyvörös rózsa, dzsungelzöld fű. Nyáron, eső után a párás levegő összekeveredik a virágok illatával, ezzel egyfajta bujaságot kölcsönöz a kertnek, és Juli úgy áll az orgonabokor mellett, mintha épp most ébredt volna fel egy álomból. Csipkerózsikának érzi magát, aki egy átszerelmeskedett délután után terepszemlét tart a birodalmában.

Azon a nyáron, amikor az apja elment, megváltozott az élet. Juli először csak a természeten érzékelte a változást. A cseresznyefa, amit az apjától kapott születésnapjára, és a férjével együtt ültettek el, mindig bőséges termést hozott, azon a nyáron viszont nem piroslott rajta gyümölcs, legalábbis elérhető közelségben. A fa alsó ágai csupaszon meredtek, felső ágai viszont roskadásig megteltek cseresznyével, a madarak nagy örömére, így csak ők lakmároztak belőle, de a termés nagy része megrohadva barnállott. A veteményeskertben a retket felzabálták a hangyák, mindent tönkretettek a meztelencsigák, a sárgarépa ki se bújt a földből, a zöldborsó héja meddőn, kiszikkadva lógott, a paradicsomot ellepték a poloskák, így ha Juli nem figyelt oda, és valamilyen oknál fogva nem szedte le azokat időben, az élősködők kiszívtak minden levet, és az illatos, piros, kerekded forma helyett összefonnyadt, megfeketéllett paradicsomot talált, ami egy öregasszony aszott mellét juttatta az eszébe. Az időjárási előrejelzések rendre baljóslatú trópusi hőséget ígértek, és ezek az ígéretek beteljesültek, éppen úgy, ahogyan a kánikulát megszakító hurrikánszerű viharok. Előfordult, hogy a hajnali vihar mint egy tornádó pusztított végig a kertes házhoz tartozó teraszon. Bár Juli úgy sejtette, a kutya is hozzájárulhatott a felforduláshoz, a látványhoz, ami reggelenként elétárult – a ruhaszárítóról pólók, törülközők, ágyneműhuzatok hevertek a terasz deszkáin, a kerti székek párnái szanaszét, a leanderek felborulva, és megtörtént, hogy Juli csak napokkal később, egy bokor aljában találta meg a locsolókannát.

Fiatalon képregényrajzoló akart lenni, történeteket talált ki erdei állatokról, tündérekről és manókról, ködről, szélről, fákról. Előbb mindig a rövid szöveget írta meg a szóbuborékba, és csak utána rajzolta le a szereplőket, aztán kamaszkorában felhagyott ezzel a szenvedéllyel, de majd egy tucat füzetet telerajzolt, valahol megvannak a padláson, emlékszik, amikor a kisfia születése előtt kiköltöztek a kertes házba, nem hagyta elkallódni múltjának ezt a fontos darabját.

Juli most egy árnyékolástechnikai cég irodavezetője. Házas. Ősszel lesz hét éve. A férje, Áron ipari ingatlanok adásvételével foglalkozik, egy fiuk van, Misu, aki ötéves.

Julinak régen hosszú haja volt, hatalmas sörénye, lobonca, ahogy a nagyanyja mondta, de a terhesség és a szoptatás hosszúra nyúlt évei alatt rövidre vágatta, néha még arra sem maradt ideje, hogy hajat mosson, volt, hogy tíz nap is eltelt két hajmosás között, sőt megtörtént az is, hogy ült a homokozó szélén, és megcsapta őt valamilyen fura, kellemetlen, savanykás szag, majd rájött, hogy ez belőle jön, büdös a haja, fejszaga van. Viszont a rövid hajat legalább nem kellett fésülni, nem kellett beszárítani, elég volt, ha reggelenként beletúrt, és máris kész frizurát varázsolt magának, másrészről a kertben, a játszótéren, de még az Aldiban sem foglalkozott senki azzal, hogyan néz ki Juli, pontosabban ő nem foglalkozott vele, előfordult, hogy a csíkos pizsamanadrágjában és flipflop papucsban indult el bevásárolni. Amikor Misu óvodás lett, elhatározta, hogy újra növeszteni kezdi a haját, aminek nemcsak a színe változott meg az elmúlt években, hanem az állaga is. Lassan visszatér az énjéhez, persze nem a gyerekszülés előtti állapothoz, mert ahhoz lehetetlenség, semmi nem lesz már olyan, mint Misu születése előtt, sem a teste, sem a gondolatai, az egész személyiségén nyomot hagy a fia, jelen időben. Mintha kicserélték volna, de az is lehet, hogy mindig is ilyen volt, már kislányként is, aki most, olyan ember, amilyen nővé az anyaság tette. A férjével nem beszélgetnek ilyesmiről, Áronnak Voltaire Candide-ja a mottója, mint másnak a Biblia, ő úgy teszi magáévá a minden jól van, minden jóra fordul, minden a lehető legjobban van ezen a legeslegjobb világon jelmondatot. Csak semmi konfliktus, csak semmi nyugtalanító, viharos érzelem, még ami nem jó, az is jó. Julinak viszont az a mantrája, amit valamelyik Esterházy-szövegben olvasott, a helyzet reménytelen, de nem komoly.

Áron egy majd tíz évig húzódó se veled, se nélküled kapcsolatot követően Julinál vigasztalódott, míg a nő a házas férfiakkal való viszonyát igyekezett megtörni egy olyan emberrel, aki végre szingli, akinek tervei vannak, ráadásul vele vannak tervei, nincs többé egyedül töltött karácsony, nincs többé várakozás a nős férfira, aki az utolsó pillanatban lemondja a találkozót, aki elérhetetlen, mintha levegőt markolna. Nem lesz többé harmadik, és egyedül sem lesz többé. Áron mellett kiszámítható élet várt rá, és közel a harminchoz vágyott erre a kiszámíthatóságra, a férfi az ígéreteit betartotta, amit mondott, az úgy volt, minden kétséget kizáróan. A legójáték, amit gyerekkorában oly szívesen játszott, most az életében elevenedett meg. Egy legóházban él, legóember a férje, legógyerek a fia, legóautó parkol a garázsban, legómacska játszik a legókutyával, legóbarátok jönnek át hétvégente, hogy a legógrillen legóhúst süssenek, amit legóasztalnál fogyasztanak el arcukra fagyott mosollyal.

Amilyen tét nélküli volt a megismerkedésük és a kapcsolatuk kezdete, ugyanolyan kockázatkerülés jellemezte a közös jövőhöz való hozzáállásukat is, de ezt nem fogalmazták meg, beszéd tárgyát sem képezte a közös jövő, csak egymásba kapaszkodott két ember, azt remélték, hogy a vihar után a kiegyensúlyozottság és a nyugalom hullámain csónakáznak életük végéig.

Csendet és biztonságot kerestek. És úgy tűnt, hogy meg is találták. Egyvalamit azonban kihagytak a számításaikból, az egyik legemberibb tényezőt, ami még egy sziklaszilárd jellemet is kifordít önmagából. Nem számoltak a vággyal. És arra sem voltak felkészülve, hogy egyszer elérkezik a pont, amikor az élet próbára teszi a házasságukat, amikor nemcsak kettejük kapcsolata kérdőjeleződik meg, nemcsak az egymásba vetett bizalmukban kételkednek majd, hanem az önmagukba vetett hitükben is.

Megérkezett. Leparkol a füves részen. Nincsen kerítés, sem kapu, a hegyen más törvények uralkodnak, felesleges lenne bármivel elkeríteni a házat, a szarvasok, vaddisznók, rókák úgyis utat törnek maguknak. Az apja ide költözött, a nagyszülők régi nyaralójába, miután elváltak az anyjával. Itt is halt meg. Egy verőfényes, nyári napon összeesett a diófa alatt. Szívroham. A boncolás kimutatta, hogy szívnagyobbodás okozta a halálát. Ötvenkilenc éves volt.

Julit a telekszomszéd hívta, hogy megtalálta az apját. Ők éppen az első tengerparti nyaralásukon voltak Horvátországban. A hír hallatán egyből összecsomagoltak. Áron vezetett. Juli hátraült a gyerek mellé. A kórházban egy spáros nejlonszatyorban megkapta az apja ruháit, az óráját, a szemüvegét. A proszektúrával átellenben bement a Gyászhuszár Kft. irodájába, odaadta a papírokat, megbeszélték a hamvasztást, és hogy milyen urnát szeretne. Egy óra leforgása alatt mindennel kész volt. Temetést nem szervezett, csak egy búcsúztatót, de arra sem emlékszik, kik jöttek el, szinte semmi emléke abból a pár hétből. Köd ereszkedett az agyára. Sűrű, ragacsos, tejfehér köd.

Juli azt számolgatja, hogy hány évig élt az apja a hegyen. Tízéves volt, amikor a szülei elváltak, az apja a harmincas évei közepén járt, pont, mint ő most, felidézi azt az időszakot, és akkor az emlékeiben felbukkan a Dohány utcai albérlet, elmosolyodik, hiszen a válás után az apja először albérletbe ment, és csak a nagymama halálát követően lett otthona a hegy, vagyis nem túl hosszúra nyúlt életének majd egyharmadát nem is Budapesten töltötte, pedig számára az apja a várossal forrt össze, nélkülözhetetlen egységet alkotott a környékkel. Juli előtt megelevenedik a gangos ház, a garzon, nyikorgó parkettával, hatalmas belmagassággal, kicsi konyhával, még kisebb fürdővel, és a galériával beépített szoba, ahol minden második hétvégén ő is megfordult, ezeken a napokon az apja igyekezett kitenni magáért, telezsúfolta programokkal, közös együttléttel, de a vasárnapi ebédet mindig a nagyszülőknél tartották. Ahogy kamaszodott Juli, úgy ritkultak az apjával való találkozások, és az apás hétvégékből végül szinte észrevétlenül csak a vasárnapi Wesselényi utcai ebédek maradtak meg a nagyszülőkkel. A Dohány utca pedig már inkább egy legénylakás funkcióját töltötte be, ideális helyszín az apjának, aki folyton szerelmes volt, egyik szerelemből esett a másikba, ez lett a házasságának is a veszte, pedig szerette az anyját, ezt Juli biztosan tudta, csak a monogámiát nem neki találták ki, bár a terapeuta azt mondta legutóbb Julinak, hogy ő még nem látott fehér embert, akit monogámiára teremtettek, vagy ezt az apja mondta, nem is a terapeuta, összekeverednek Juli fejében a férfiak, az idősíkok, a viszonyok. A nőalakok nem mosódnak össze, határozottan elkülönül az anyja az apai nagymamától. Ehhez az is hozzájárulhat, hogy az anyai nagyszüleire nem emlékszik, korán meghaltak, az anyjához pedig laza kötelék fűzte, igazából a nőkkel mindig is bajban volt, nehezen barátkozott, iskolai közösségekben általában a peremre szorult, onnan figyelte a klikkbe tömörülő lányokat, akik pusmogtak és kacarásztak, kart karba öltve grasszáltak a folyosón, összeforrasztotta őket valami, aminek Juli nem fért a közelébe, még megnevezni sem tudta, tulajdonképpen nem is akart elvegyülni közöttük, nem igyekezett tagja lenni sem a népszerű lányok csapatának, sem az akaratukon kívül kirekesztetteknek, jól megvolt a kívülálló, megfigyelő szerepében, egyetlen barátnőt tudhatott magáénak, Ágnest, akivel egy lovas táborban ismerkedett meg tizenhárom évesen. Ő is egyke volt, akárcsak Juli, de az ő szülei nem váltak el, Ágnes legnagyobb bánatára az apja alkoholista volt, éjjel-nappal ment náluk a balhé, így Ágnes gyakran menekült el otthonról, ez a menekülés pedig végigkísérte fiatal felnőtt éveit, és közrejátszhatott abban, hogy amint betöltötte a tizennyolcat, nyakába vette a világot, majd hosszas vándorlást követően végül Berlinben telepedett le. A hátizsákos, nyári utazásokra Juli is csatlakozott barátnőjéhez, együtt jártak Prágában, Párizsban, Londonban, a horvát tengernél, Rómában, sőt még Stockholmba is eljutottak. Az utolsó állomásuk végállomásnak bizonyult, Ágnes fűzte Julit, hogy maradjon kint vele Berlinben, de Juliban volt valami röghöz kötöttség, akármilyen rövid időre hagyta is el Budapestet, honvágy kínozta, az elképzelhetetlen, hogy máshol éljen érzése, tipikus kelet-európai érzés – hungarikum.

Juli anyjából, Évából hiányzott ez a ragaszkodás, nem csak egy helyhez vagy az anyanyelvéhez való viszonyából, az emberi kapcsolataiból is, talán ezért érezte olyan jól magát Amerikában, ahová rekordgyorsasággal költözött ki. Éva a huszonötödik érettségi találkozón összefutott egykori szerelmével, aki még a 90-es évek elején Amerikába ment szerencsét próbálni, és ez a próba olyannyira jól sikerült, hogy többé haza sem jött, az érettségi találkozókat kivéve. Ott állt két ember egymással szemben, mindketten elváltak, mindketten egyedül voltak, meglegyintette őket az újrakezdés szele, a sors nagy lehetőségét látták a találkozásukban, fátumként tekintettek rá, a karma beteljesüléseként, főleg Éva, aki, miután betöltötte a negyvenet, élénk érdeklődéssel fordult a spiritualizmus felé. Azon a bizonyos érettségi találkozón, az iskolapadok között járkálva, Éva kiskosztümben, a férfi hajszálcsíkos öltönyben, boldogan nosztalgiázva a régi időkről úgy érezték, amit fiatalon elszalasztottak, most bepótolhatják. Így esett meg, hogy hat hónappal a töltött káposzta sikeres felmelegítése után Éva friss házasként, újdonsült férje oldalán Florida pálmafái alatt szürcsölgette a Sex on the beach koktélt, lányával pedig az amúgy is laza kötelék most már majd tízezer mérföldes fizikai távolságot is jelentett.

Juli hirtelen maradt magára, bár bizonyos szempontból mindig is magányos volt, a gyorsan jött költözések és a nem várt fordulat, hogy az anyja párt talált, annyi évvel a válás után, mégis a talajvesztettség érzetét hozta magával, alig múlt húszéves, és ahelyett, hogy belevetette volna magát a budapesti éjszakába, hogy házibulikba járt volna, hogy szerelembe esett volna, magányosan kóválygott a városban, gépiesen végezte a dolgát, szófogadó kislányként, a tőle elvárt és megszokott módon, vizsgákra készült, főzött magára, rendben tartotta a Wesselényi utcai lakást, már csak egy macska vagy kutya hiányzott mellőle, de ő egyelőre még a növényeket sem tudta életben tartani. Nem kötődött senkihez és semmihez. Szüleivel három külön világot alkottak, átjárás nélkül, hiába ő volt a közös halmaz közepén, anyja megközelíthetetlen volt számára, apja elérhetetlen. A nagyszülők meghaltak, az apja a hegyre költözött, az anyja Amerikában, ő pedig értelmet keresett az életben, ha már érzelmet nem talált. Megöregedett lélek egy fiatal testben.

A nyaraló bejáratát nem lehet autóval megközelíteni, nincs kocsibeálló. Nagyjából háromszáz métert kell sétálni a dimbes-dombos telken a házig. Dél van, épp harangoznak. Ahogy kiszáll az autóból, arcul csapja a fojtogató hőség, semmi légmozgás, kinyitja a csomagtartót, először a két karton ásványvizet cipeli magával és teszi le az ajtó elé. Előkeresi a kulcsot, nehezen birkózik meg a rácson lévő lakattal, elfordítja a kulcsot az alsó zárban, a felsőben nem sikerül, óvatosan, érzéssel mozgatja, nehogy beletörje, leül egy farönkre, kinyitja az ásványvizet, belekortyol, újra próbálkozik, hallja, ahogy kattan a zár, nekifeszül az ajtónak, ami nyikorogva nyílik ki. Áporodott, meleg levegő van odabent, kitárja a zsalugátert, közben azon lamentál, hogy egyáltalán nyisson-e ablakot, mert kintről csak a forróság jön be. Hátramegy. A villanyóraszekrényen is egy lakat, rozsdás. A tetején matat, megtalálja a kulcsot, felkapcsolja az áramot. Visszamegy a házba, a konyhában halkan zümmög a hűtő. Magához vesz egy papírdobozt, amit a szemetes mellett talál, és egy szalmakalapot húz a fejére, meg van róla győződve, hogy nem az apjáé, nem tudja elképzelni őt szalmakalapban, egyáltalán semmilyen kalapban. Bámulja a csomagtartót, ahová bedobált mindent, amit az Aldiban vásárolt. Úgy számolja, még két kör, és végez. Először a dobozba pakol: pisztácia, hagymás-tejfölös Pringles, dobozos kóla, csokis gabonapehely, fügés keksz. Többségében egészségtelen és nem tápláló étel került a bevásárlókocsijába, amire épp a pillanat hevében vágyott, nem a gyereknek szánta, nem a férjének. Ráérősen tolta a bevásárlókocsit. Főznivalóra sem gondolt, a nyári hőségben egyébként is étvágytalan, ehhez még hozzájárul az is, hogy stresszhelyzetben képtelen rendesen enni, úgy kell letuszkolni néhány falatot a torkán. Nem tudja, meddig marad, hiába kérdezte a kisfia, talán egy hétig, tíz napig, lehet, hogy két hétig. Amíg kedve tartja. Életében először a saját kedvére akar tenni. Magára gondol. A rágcsálnivalókon kívül azért még vett egy sárgadinnyét, őszibarackot, paprikát, paradicsomot, tésztát, krumplit, virslit. Lehet, hogy este lecsót készít, vagy paprikás krumplit, és talán lesétál a zöldségeshez görögdinnyéért meg kovászos uborkáért, de biztos, hogy nem ma. Teljesen kimerült, ma már nem megy sehová. A dobozból a konyhaasztalra pakol, megint iszik a palackból, de most nemcsak pár kortyot, hanem majd fél litert lehúz. Lassan vonszolja magát újra az autóhoz. A fű térdig ér, hiába bízott meg egy helyi embert, hogy kaszálja le. Már csak a bőrönd maradt hátra, néhány ruhát dobált be, mégis súlyosnak érzi a csomagot.

Körülnéz a házban. A bejárati ajtóból rögtön a nappali következik, ami egyben étkező is, benne egy asztal, két támlás szék, zöld kárpittal bevonva, és egy háromszemélyes sarokétkező. Az ablak alatt kanapé, mellette ruhásszekrény, szemben vele fekete állványon egy lapostévé. Balra a konyha, ami inkább főzőfülke, villanytűzhely, és a falra szerelve egy konyhaszekrény csak a legszükségesebbekkel, néhány pohár, bögrék, tányérok, lábasok, serpenyő, a szekrény alatt alumínium mosogató. A nappaliból két ajtó nyílik, az egyik mögött a fürdő és a vécé van, a másik mögött egy szoba, ott aludt az apja, a franciaágyon. Azon kívül már csak egy könyvespolc fért be oda. Szinte minden bútordarab, konyhai eszköz a nagyszüleitől maradt itt. Szerinte a ruháin, a könyvein, az IKEA-s kanapén és a tévén kívül az apja semmit nem hozott magával, semmiből nem vásárolt újat, de még le sem cserélte. Mindig is csodálkozott azon, hogy az apja végül itt kötött ki, a nyaralóban. Nehezen képzelte el, hogy az ámokfutás, amit a válás után rendezett, ebben az egyszerű faházban, a hegyen is folytatódott. A Dohány utcában nők jöttek, nők mentek, volt köztük mindenféle, fekete hajú, erős szemöldökű, nagy mellű, platinaszőke, apró termetű, tűsarkúban, tetovált és erősen sminkelt, fiatal és idős, egyedülálló, elvált és férjezett, volt olyan, aki anyáskodni akart Juli felett, mások tudomást sem vettek róla, volt, aki csak hétköznap járt az apjához titokban, mások leplezetlenül vállalták, hogy férjre vadásznak. Benyit a szobába, végigfuttatja tekintetét a könyvespolcon, Tolsztoj, Csehov, Dosztojevszkij, Bergman, Arany János-összes, Rejtő Jenő, skandináv krimik, majd szeme az ágyra téved, pontosabban az ágy mellé, a földre, az urnára. Hirtelen nem tudja, mitévő legyen, odamenjen az urnához, belenézzen, vagy vegye fel a földről, kivigye a szobából. Lehet, hogy a házból is ki kéne vinnie. Pár percig dermedten áll és vár, légy zümmög a szúnyogháló fogságában. Sarkon fordul, kimegy a szobából, bepakol a hűtőbe, majd a fürdőbe indul, a mosdó fölé hajol, megnyitja a csapot, és megmossa az arcát, akár le is zuhanyozhatna, de úgy dönt, mosakodásra a kerti zuhanyzót fogja használni. A nyaraló mellett van egy tároló, emlékszik, hogy volt ott egy régi villanyrezsó, a szerszámosláda és a fűnyíró mögött megtalálja, a hosszabbítót is, a szabadban fog főzni, enni, mosakodni. Minél kevesebb időt akar bent tölteni a házban. A kerti asztalra teszi a villanyrezsót, a diófa alá húzza a nyugágyat, és lepihen. Furcsa állapotba kerül, egyrészt álmodik, másrészt a külvilágból érkező összes inger eljut hozzá: lábujjait fűszálak csiklandozzák, hangya mászik a vádliján, méh zümmög a fülénél, a távolban egy láncfűrész berreg, nem csoda, hogy ebben a természeti kavalkádban azt álmodja, hogy megcsípi a bal lábujját, a középsőt, egy méh, álmában érzékeli a fájdalmat, a tűszúrást, még azt is, ahogy egy fűcsomóba markol, és azzal együtt lassan húzza ki az ujjából a fullánkot, hirtelen a tarkóján is szúrást érez, nem mer a kezével odanyúlni, de akkor már vagy egy tucat méh zsong a feje körül, mind a nyakát támadják, és akkor Juli egészen pontosan, a napnál is világosabban látja, hogy meg fog halni. Megfullad. Mielőtt elájulna, a telefonja után nyúl, hogy felhívja a mentőket, de a segélyhívó megnyomása előtt felébred. Megmasszírozza a nyakát, nyújtózik egyet, ásít párat, és még egy óráig a diófa alatt ücsörög. Nézelődik. A kertre alig lehet ráismerni. Amíg a nagyszülei éltek, paradicsomi állapotok uralkodtak, kifüggeszthették volna a tiszta udvar, rendes ház táblát, pedig csak hétvégente jártak le a telekre, ami a halálukat követően egyre elhanyagoltabbá vált, a természet visszavette, ami neki jár. Az apja nem vesződött a veteményessel, a gyümölcsfákkal, a virágoskerttel meg főként nem, lenyírta a füvet és kész, részéről el volt intézve a kerti munka. Megelégedett annyival, hogy a költözése előtt téliesítette a házat, vagyis leszigetelte és megcsinálta a vizesblokkot, bár ivóvíz még mindig nem volt, arról neki is külön kellett gondoskodnia, a kútról kannában felhordani vagy kartonszámra ásványvizet vásárolni. Hozzá lehet szokni ahhoz, hogy a csapból folyó víz nem iható, sok embert viszont pont ez tart vissza attól, hogy a hegyre költözzön. Addig jó, mondta az apja, minél kevesebben fedezik fel maguknak a hegyet, annál tovább maradhat érintetlen. Ahová az ember beteszi a lábát, előbb-utóbb a természet húzza a rövidebbet.

Juli a nap hátralévő részében takarít, a mosdót, vécét, zuhanytálcát, minden helyiségben felsöpör, felmos, leszedi a pókhálókat. Este eszik egy őszibarackot, kifőz egy pár virslit, és kinyit egy üveg cidert. Pokrócot terít a fűbe és az eget kémleli, hullócsillagra vár, kívánni szeretne.

Az első éjszaka nem jön álom a szemére, ide-oda forgolódik, a végtagjait dobálja, azok meg úgy zsizsegnek, mint egy hosszabb futás vagy megterhelő fizikai munka után. A kanapén ágyazott meg magának, ami nem kényelmetlen, de az ellenkezője sem mondható el róla, viszont büdös, hiába hozott magával saját ágyneműhuzatot, átereszti az anyag a dohszagot, amit régen pedig annyira szeretett, a faházhoz, a nagyszüleihez társította, de most nem kap levegőt, amint leteszi a fejét a párnára, mintha egy kéz kulcsolódna a nyaka köré, nyelni is alig tud, ha pedig a hátára fekszik, erőt vesz rajta egy érzés, ami kamaszkorában gyakran kísértette, mintha egy ismeretlen kéz húzná a haját a tarkója felett, mintha lelógna a feje az ágy végéről, ő meg zuhan hátra, egy sötét lyukba, ilyenkor a biztonság kedvéért ellenőrzi, hogy tényleg nem a párna csúszott-e le félig az ágyról, előfordulhat, hogy a teste tréfálja meg, hogy az érzékelése űz gúnyt belőle, de minden esetben egyértelműen bebizonyosodik, hogy a párna a helyén, a feje a helyén, a valóságban nem markol kéz a hajába, nem zuhan sehová.

Éjjel kettő, és ő még egy szemhunyásnyit sem aludt. Az ablak tárva-nyitva, a zsalugátert viszont behúzta, a biztonság kedvéért, így viszont alig jár a levegő. Felkel, kihajtja az ablaktáblákat, hátha a beáramló hűvösség megnyugtatja. A fülemülék úgy koncerteznek, mintha hajnalodna. Nekidől a falnak, a hold fénye árnyékot vet a kanapéra, nézi a csomóban összeállt lepedőt, eszébe jut, hogy a fészerben van egy ezeréves kempingágy, de nem mer kimenni a sötétbe, így is minden neszre összerezzen. Kénytelen lesz megoldást találni, hogyan tölti el az előtte álló éjszakákat, persze kézenfekvő lenne, hogy bemenjen a szobába és a franciaágyba feküdjön, de nem viszi rá a lélek.

Nem hozott magával olvasnivalót, a háló felé veszi az irányt, gyorsan felkapcsolja a lámpát, a könyvespolc elé áll, és találomra levesz egy könyvet. Anna Seghers: A bizalom. Belelapoz. Az első oldalon fekete tintával az apja írása. Tizennyolcadik születésnapjára „örök szerelmemnek”, Évának. Aláírás: Dávid. Dátum is van, Budapest, 1984. április 14. Visszateszi a könyvet az Átváltozások és az Anna Karenina közé. Megkeresi a hátizsákját, leül a franciaágy szélére, hosszan turkál a táskában, nem találja a kis üvegcsét, kiönti az ágyra a teljes tartalmát, összegyűrt zsebkendők, orrspray, rúzs, törlőkendő, pénztárca, slusszkulcs és egy fekete jegyzetfüzet. Kihúzza a belső cipzárt, ott lapul a gyógyszeres fiola, megfelez egy fél milligrammos Frontint, bekapja a keserű pirulát, és hátradől az ágyon.

Arra ébred, hogy fázik. Megdörzsöli a szemét. Szoktatnia kell magát az erős napfényhez, ami kintről ömlik a szobába. Hunyorogva szétnéz. Keresztbe fekszik az ágyon, szemben a könyvespolc. Nincs ereje lekászálódni, takaróért menni és megnézni a telefonját, hogy mennyi az idő. Hét órára tippel. Szédül, és nyomást érez a fejtetőjén. Utálja a Frontint, az elmúlt egy évben időnként mégis kénytelen volt bevenni belőle, ha nem akart élőhalottként mászkálni a kialvatlanság miatt. Trükkös gyógyszer. Juli nem igazán tudja máshoz hasonlítani az érzést, amit a gyógyszer kelt benne, olyan, mintha szó szerint fejbe vágták volna, egy pillanat alatt elsüllyed, elszakad a fonal, ami az élethez köti, és hiába alszik egyhuzamban akár öt-hat órát, úgy ébred, mintha nem órák, hanem csak percek teltek volna el.

A tegnapi mondaton gondolkozik, amit az apja írt a könyvbe az anyjának. Biztos benne, hogy nem a regény a lényeg, hanem a címe. Bizalom. Mennyi történet, amit már nem fog megtudni soha, amit már nem fog elmesélni az apja, történetek, amikről hallgatott, és történetek, amiket sokszor felemlegetett, nem fogja hallani többé, voltak az apjának kedvencei, ahogyan neki is, ő azt szerette leginkább, amikor Dávid a kamaszéveiről mesélt, ahogyan a haverjaival koncertekre lógtak be, vagy a kertmozi melletti platánfára másztak fel, nem zavarta őket, hogy nem látják rendesen a filmet, mert egy idő után már kívülről fújták a párbeszédeket, például a The Blues Brothersből, Milyen gyakran jár itt a vonat? Olyan gyakran, hogy már észre se fogod venni. Juli nem tudja pontosan megmutatni, hol fáj a legjobban az apja elvesztése, mindenhol fájdalmat érez, ha arra gondol, mennyi mindent vitt magával a férfi.

És ott, az ágyon fekve, Juli újra gyerek akar lenni, azt akarja, hogy megálljon az idő, hogy a szülei együtt legyenek, hogy nyár legyen, a nagyszüleit akarja, a hintaágyat a vastag szivaccsal, amire a nagyanyja varrt virágmintás huzatot, hallani akarja, ahogy a rádióból Paul Young száma szól, az apját akarja hallani, ahogy azt énekli, Love Is In The Air, és érezni akarja a rántott csirke illatát, a nagyapja hangját akarja, ahogy azt mondja, Julcsikám, kisunokám, kész az ebéd, segíts teríteni nagyanyádnak, a diófa alatt akar ülni, rósejbnit enni, ahogy a nagyapja hívta a sült krumplit, az uborkasaláta ízét akarja érezni, a fokhagymás, cukros, ecetes levet akarja.

Elfordítja a fejét. Könnyes a szeme. Sírni szeretne. Olyan jó lenne, ha kiszakadna belőle a sírás, nem is sírás, inkább zokogás, gyermeki bömbölés, de félúton, valahol a gyomorszáj és a mellkasa között megakad, benne reked a fájdalom.

Hasra fekszik. Ragad a combja belső fele. A lába közé nyúl, véres az ujja. Felsóhajt. Megnézi az ágytakarót, az is véres. Kiviszi a mosdóba a takarót, lavórt keres, talál egy pirosat, gyerekkorában ebben mosdatta a nagyanyja, vizet ereszt bele, kiviszi a kertbe, és egy régi, megszürkült, kiszáradt szappannal dörzsölni kezdi a takarót, a kanapét is kitisztítja, vizes, mosószeres kefével dörzsöli át a matracot, a napon majd hamar megszárad. Még szerencse, hogy az apja nem tartotta meg a régi rekamiét, azt meg sem tudná mozdítani, de ennek az ágykeretére csak rá van dobva a szivacs, minden különösebb erőfeszítés nélkül képes lesz megemelni. Közel egy órán keresztül súrol, az ujjvégei elfehérednek, ahogy a kefét szorítja. Hangosan szuszog, néha nyög is mellé. Amikor végez, készít magának egy kávét a kétszemélyes kotyogósba, cukor és tej nélkül issza meg az árnyékban, mert addigra már olyan ereje van a napnak, hogy égeti a bőrét, és a mosás alatt egyébként is kimelegedett. Szemügyre veszi a kerti zuhanyzót. A bádoghordó már rég kilyukadt, ezért az apja vett egy zuhanyzásra való alkalmatosságot, egy tömlőt, ami egy összegyömöszölt hálózsákhoz hasonlít, még egy zuhanyfejet is lehet csatlakoztatni hozzá, profi cucc, két lábon járó zuhanyzószett, csak fel kell tölteni vízzel. Szereti a kerti zuhanyzót, annak idején segített a nagyapjának lebetonozni az aljzatot, palalemezekkel vették körbe, és egy tulipán mintázatú, műanyag zuhanyzófüggönyt szereltek az elejére. A nagyapja szándékosan a telek legtetejére, egy félreeső zugba álmodta meg a zuhanyzót, távol a szomszédoktól, közel az erdő széléhez. Mosdás közben lehetett a tájban gyönyörködni, csakhogy amíg Juli kislány volt, nem látott ki, hiába állt lábujjhegyre és nyújtogatta a nyakát.

A tömlő száját a csaphoz igazítja, megengedi a vizet, langyosra állítja, közben a tükörbe néz. A fürdőszobában világos van, erős a fény, jól kivehetőek a vonásai. Ebben a tükörben mindig szépnek látta magát, már kamaszkorában is, amikor pedig nem szívesen szembesült a tükörképével. Akkoriban a szemöldökét túl erősnek találta, az arcszínét túl sápadtnak, napbarnított bőrszínt akart, a fogait csálénak tartotta, és azt a néhány pattanást is, ami a kamaszkor velejárója, hatalmas tragédiaként fogta fel, pedig alig látszódtak, korántsem csúfították el úgy az arcát, ahogyan azt ő képzelte. Már korábban is eszébe jutott, hogy mintha minden tükör mást mutatna, mindegyikben egy másik nő nézne vissza rá, itt a hegyen azt az énjét látja most viszont, aki tudja, mit akar, aki vonzónak találja magát, tetszik a vörösesbarna haja és a nagy kerek szeme, mintha folyton csodálkozna, nevezhetnénk mélykéknek a szemét, de az erős túlzás lenne, vagy legalábbis nem pontos leírása egy színnek, ugyanis a szeme színét erősen befolyásolja a hangulata, még olyan is előfordul, hogy vörösen izzik. Amikor a férjére haragszik, vagy az apjára dühös. Hiába halt meg egy éve, nem tud rá múlt időben gondolni, a dühe még nagyon is jelenvaló. Ahogy a szeretete is.

Juli az apja halála óta úgy érzi magát, mint aki egy kút mélyén ragadt, sötétség veszi körül, víz már rég nincs a kútban, de a pára kicsapódik a néhol mohával benőtt kövek felszínére, ragadós, csúszós tapintású, bármennyire próbálna szabadulni, nem tud. Ha felnéz, látja a beszüremlő napfényt, ahogy a nyálkás felszínen megcsillan. De ő csak ül a kút alján, magába roskadva, megrekedve. Elveszett és elárvult.

Megkeresi a neszesszerben a hajkefét. Megfésülködik. Összefogja a haját a tarkóján. Közel hajol a tükörképéhez. A szemét nézi. A férfiak, akik megfordultak a közelében, egyöntetűen állítják, hogy van egy csak rá jellemző nézése, ami a régi fotókon is tetten érhető, például amikor az óvodai körjátékból kifordulva lencsevégre kapta őt az apja, kacéran odapillant, miközben csípőre tett kézzel jár körbe-körbe, egy elkapott pillanat, ahogy a kamerába néz, a nézés, ami azt sugallja, hogy van valamim, és úgy teszek, mintha ezt a valamit hajlandó lennék odaadni neked, megosztani veled, de valójában eszem ágában sincs, nem hagyom, hogy bárki is a közelembe férkőzzön. A férje talán nem is ismeri ezt a nézést, csak azt, amikor veszekedéskor szikrázik a szeme, ahogy pár napja, amikor eljött otthonról.

A vulkán, amin évtizedek óta ül, kitört.

Fürkészi magát, de nem lát mást, csak egy fáradt nőt, elfakult tekintettel. Azon gondolkodik, hova tűnt a szeméből a fény, a kíváncsiság, a vágy arra, hogy megmutassa magát a világnak. A gimnáziumi években még ott volt, erre pontosan emlékszik. Látja magát, ahogy a kétajtós szekrény előtt áll, és a nagyalakú tükörnél forgolódik. Fekete, mini bársonyruha van rajta, ami, ha mozdulatlan marad, a combja közepéig ér, de amint megtesz egy lépést, a ruha vége centiről centire feljebb csúszik, lassan már csak a fenekét takarja, minden lépésnél lefele húzkodja a ruhát, ennél bénább és kislányosabb mozdulatot el sem tud képzelni. Megfogja a fésűt, majd a haja eltereli a figyelmet a folyton csúszkáló ruháról. Tincsenként fésüli a vörösesszőke, hullámos hajat, aminek a vége csigába göndörödik, úgy kell kicibálni belőle a hajkefét. A szalagavatóra készülődik. De nem a szalagtűzést várja, nem a táncot, amit az osztállyal adnak elő. Az apját várja. A közös keringőt. Izzad a tenyere, a testszínű harisnyába törli, felcsendül Sosztakovics valcere, a báli forgatagban az apját keresi. Elképzeli, ahogy a rivaldafényben keringőznek, a tömeg kettéválik, körbeállják őket, középen táncolnak. Ott van, látja, ahogy közeledik a sötét zakójában, fehér ingben, fekete nyakkendőben. Elegáns és sármos. Megáll előtte, biccent, a kezét nyújtja. Juli zavartan felnevet, egyik lábáról a másikra toporog. Az apja szorosan átöleli a derekát, ő pedig rábízza magát. A haja repked, mint kislányként, amikor a Molnár Krisztivel az iskola folyosóján söriztek, forogtak, egyre csak forogtak, közben hangosan röhögtek, Juli néha sikított is, addig forogtak, amíg el nem szédültek. Igyekszik tartani a lépést az apjával, követni minden mozdulatát, nem hibázhat, a zene ütemére ringatóznak, mint a tengeren hullámzó csónak, le-föl, le-föl. Juli minden izma megfeszül, kihúzza magát, az apjának fontos, hogy ne legyen görbe a háta, az apjának fontos a szép, egyenes testtartás, hasat be, állat föl, mellet ki, ahogy mondani szokta, umcaca-umcaca, Sosztakovics végtelenítve szól, apa, szeretlek, mondja, de túl nagy a zaj, a tubák és harsonák szólamában elvész a hangja. Kiabáljon, kürtölje világgá, hogy szereti az apját? Nem. Biztosan nem. Szédül, hányinger környékezi, szemét egy pontra függeszti a forgások alatt, és akkor a tömegben észreveszi az anyját. Mintha magát látná idősebb kiadásban. Az apja egy utolsót pörget rajta, ő közben párszor a lábára lép, kiesik az ütemből, és mire feleszmél, az apja már az anyjával táncol, ő pedig a terem szélén, ahol az imént még az anyja ácsorgott, húzkodja a ruháját, és törölgeti az izzadt tenyerét a testszínű harisnyába.

Szétspriccel a víz, ahogy túlcsordul a tömlő szájánál. Fogja, és felcipeli a zuhanyzóhoz. A fából készült polcra teszi, a zuhanyzófejet odarögzíti a zsákhoz, és megnyomja a kallantyút. Lassan szivárog a víz. Vetkőzni kezd. Behúzza a nejlonfüggönyt, a pólót, rövidnadrágot, bugyit a fogasra akasztja, nem csupán meztelennek érzi magát, hanem kiszolgáltatottnak is, mintha mindenhonnan árgus szemek figyelnék.

TIZENEGY NAPJA, HOGY A HEGYEN VAN. Mielőtt elalszik, a fotókat nézegeti a telefonján, és időnként belelapoz a fekete füzetbe. Az elmúlt év bejegyzéseit olvasgatja. Mintha nem is ő írta volna, hanem a személyiségének egy rejtett, elfojtott része. Egy nő, aki eddig önmaga árnyéka volt. Ahogy halad oldalról oldalra, egyre jobban összekuszálódnak benne a történések, nem tudja megkülönböztetni, mi az, amit kitalált, és mi az, ami valójában megtörtént, de az is lehet, hogy szóról szóra igaz mind a huszonegy bejegyzés, csak az elméje űz vele csúf játékot. Ezért is esik nehezére az olvasás, inkább zenét hallgat. A leggyakrabban Bach h-moll miséjét.

Hiányzik neki a fia, ahogy reggel kócosan megáll az ajtóban, nem szól egy szót sem, csak bebújik az ágyba mellé, beleszagol a nyakába, és a hideg talpát az ő meleg testéhez tapasztja, hiányoznak a közös rituálék, a fürdetés, a kutyasétáltatás, a meseolvasás, és az is, ahogy nem csinálnak semmit, csak vannak egymás mellett. Ráadásul a gyerek most már egyre sürgetőbben kérdezgeti, mikor jössz haza, anyu. Juli nem szeretné bizonytalanságban tartani őt, de érzi, hogy időre van még szüksége. Amikor ma este skype-oltak, látta a háttérben Áront, akivel a veszekedés óta csak néhány szót váltanak, csupa hasznos, érdektelen dologról, arról például, hogyan kell elindítani a mosógépet, merre találja a gyerek szandálját, mert így, hogy bejött a kánikula, a sportcipőben melege van. Kínosan kerülik nemcsak egymás tekintetét, hanem a témát is, ami a levegőben lóg azóta, hogy Juli színt vallott, és eljött otthonról.

És ahogy a régebbi képek között keresgél, rábukkan az utolsó közös fotóra, ami az apjáról és róla készült. A  kápolna előtt állnak, ahová szinte minden alkalommal elmentek együtt, az apja a kamerába néz, Juli pedig az apjára, aki legalább egy fejjel magasabb. Emlékszik erre a látogatására. Vonattal ment. Az autó szervizben volt. Emlékszik, hogy amikor leszállt a vonatról, a peronon egy fiatal, borostás fiú várakozott, és ahogy elment mellette, hallotta, hogy a fiú azt mondja a telefonba, de hát én szeretlek, nem érted? Gondolatban újra lejátssza a találkozást: leér az aluljáróba, ahol felfestett nyíl mutatja, jobbra a centrum, balra a vízpart. Rajta kívül senki nincs lent, a léptei nem visszhangoznak, nesztelenül jár, futócipőben van és farmernadrágban. A feljáróhoz ér, elindul a lépcsőn, félúton felnéz, papucs, kockás nadrág. Az apja várja a lépcső tetején.

Már majdnem, aztán mégsem. Nem sír.

Mosolyog. Az apja is. Megölelik egymást.

Merre akarsz menni, kérdezi az apja, reggel óta nem ettem, válaszolja Juli, és pisilnem is kell. Gyere, mutat a piros Mazdára a férfi, hazaviszlek.

– Főztem húslevest. Eszel te rendesen, olyan gebe vagy?! – hangzik el a szokásos szemrehányás az apjától.

A merőkanalat az aranyszínben gyöngyöző lébe meríti, a tányért a lábas oldalához teszi, és annyit szed a levesből, hogy szinte túlcsordul a tányér peremén.

– A májat kivettem belőle, tudom, hogy nem szereted, de nézd csak, itt a szíve, azt meghagytam.

Juli megfogja az apja kezét, miután az leteszi a merőkanalat. Ott ülnek a gőzölgő leves fölött, egymás kezét szorítva.

– Baj van? – kérdi az apja. Julinak könnyes a szeme, megrázza a fejét, nem mond semmit.

– Látom én, hogy baj van. Gyerek jól van? És Áron? Kéne csinálnod valamit, ami kielégít. Irodavezető, pff, annak meg mi értelme? Így hívják mostanság a titkárnőket, de te nem vagy annak való, te egy kreatív ember vagy, azt hittem, sokkal többre viszed.

– Khm, apu, te aztán tudod motiválni az embert. Egyébként meg, ha hiszed, ha nem, tervezem, hogy beiratkozom egy grafikai tanfolyamra.

– Helyes – bólogat a férfi. – Még az is előfordulhat, hogy magadra találsz.

Mielőtt a szájához emeli a kanalat Juli, megfújja a levest, pedig legszívesebben azonnal bekanalazná az egészet, nagyon éhes, és az apja húslevesénél nincs finomabb. Igazi házi koszt, és Julinak ritkán van része abban a szerencsében, gondoskodásban, hogy valaki letesz elé egy tál ételt, pláne az apja.

– Vigyázz, forró!

– Köszi, apu, észrevettem.

– Már kislányként se bírtad kivárni, amíg kihűl az étel. A tejbegrízt a konyhakőre tettem, emlékszel?

– Hogy is felejthetném. Misinek én is ott hűtöm le, de csak a tejbegrízt. Miért nem jössz gyakrabban hozzánk?

– Nehezemre esik az utazás.

– Most úgy beszélsz, mint egy öregember.

– Vén fasz vagyok már!

– Te? Soha! Szerintem én rosszabb fizikai állapotban vagyok nálad. Mostanában állandóan beáll a derekam. Lehet, hogy nem kéne már annyit emelgetnem Misit.

– Miért nem mész el Baloghoz?

– Kihez?

– Nem emlékszel a barátomra? Tudod, aki régen gyakran feljárt hozzánk, együtt mentünk horgászni, na, tudod.

– Rémlik. Sötét hajú? Dohányzott, igaz? És hogy tud ő segíteni az én derékfájásomon?

– Nemrég beszéltünk. Nagyon megváltozott. Elvált. Feladta az üzleti vállalkozását, és elment masszőrnek.

– Gondolom, akkor a dohányzást is abbahagyta.

– Gondolom. Megvan a névjegye, megkeresem. Próbáld ki, hátha segít!

– És honnan ismered őt? Halvány emlékeim vannak csak róla.

Juli megnézi a névjegyet, a farzsebébe csúsztatja.

– Szomszédok voltunk a Wesselényi utcában, együtt nőttünk fel. Azt hiszem, félig cigány, de ezt soha nem kérdeztem tőle, talán az apja lehetett cigány, mert az anyja, az Eszter néni nem tűnt annak. Nem ismertem az apját. Azután költöztek oda, hogy az örege börtönbe került. Verte az anyját. Egy alkalommal, amikor kis híján megölte, elvitték a rendőrök és lecsukták. Egyedül nevelte fel őt az édesanyja. Gyönyörű nő volt. Derékig érő, gesztenyebarna hajú, szomorú szemű nő, kicsit szerelmes voltam belé.

– Mondd, apu, te kibe nem voltál szerelmes?

– Kislányom, én az élet értelmét a szerelemben találtam meg. Még így idős koromban is.

– Van valakid?

– Nincs. Jól megvagyok egyedül. Nem vágyom senkire. Mostanában sokat gondolok anyámékra. Gyakran álmodom is velük. Valahogy egyre több gyerekkori emlék bukkan elő a legváratlanabb pillanatokban.

– És mi lett Baloggal?

– Kemény élete volt. Fiatalon árván maradt. Egyik napról a másikra halt meg az édesanyja. Szívroham, ha jól emlékszem. Beállt autószerelőnek, én meg összeházasodtam anyáddal. Miután megszülettél, egy ideig még összejártunk, de aztán elsodort minket az élet egymás mellől. Hozzá hordtam a kocsit, pár szót váltottunk csak a műhelyben, nem volt ideje egyikünknek sem beülni egy sörre, úgy, ott, a műhelyben mesélte azt is, hogy egy őrült nőt sikerült feleségül vennie. Született két gyerekük, de jobbára ő nevelte őket, mert a nő folyton eltűnt. Aztán majd húsz évig nem láttam. Pár hete, amikor fent voltam nálatok, a Nyugati pályaudvar előtt futottunk össze. Lefogyott, megőszült. Megígérte, hogy meglátogat. Na, de inkább mondd, hogy mik a terveid mára.

– Elmennék biciklizni, ha nem bánod.

– Dehogy bánom, a rózsaszín biciklit vidd, a fészer oldalához támasztottam, a másiknak le van eresztve a kereke.

Felállnak az ebédlőasztaltól. Juli berámol a mosogatóba. Az apja előremegy, ellenőrzi a bicikli kerekét, a féket, a láncot.

– Ne ess el! – szól búcsúzóul.

Juli felül a biciklire, nincs meghúzva az ülést rögzítő csavar, fel-alá csúszkál alatta. Ezt bezzeg nem vette észre az öreg, morogja magában. Teker pár métert. Megáll. Lefényképezi a platánsorok között beszüremlő őszi napfényt, megnézi az ülés alatti csavart, hátha tud rajta kézzel húzni egyet. Reménytelen. Visszapattan a nyeregbe, kihalt az út, egy férfi jön vele szemben, megbámulja a dekoltázsát, teker tovább, újabb csapat húz el mellette, megszámolja őket, öten vannak, öt férfi. A sínekkel párhuzamosan halad a falu központjáig, piros a lámpa a sorompónál. Megvárja, amíg elhúz mellette a vonat. Lekanyarodik a bicikliútról a vízpartra. Hallja, amikor az aszfaltúton egy autó ér mögé, ilyenkor óvatosan a murvára kormányoz, majd vissza az aszfaltra.

A parton fából készült pad, két vastag faléc, alacsony falábakon. Mielőtt leülne, lesöpri a rászáradt kukoricamaradványokat. Horgászok után maradhatott itt. Nem tud hosszan ülni, megfájdul a háta. Szoktál még horgászni, kérdezte ebéd közben az apjától, nem, már nem. Sajnálom a halakat, hangzott a válasz.

Mikor öregedett meg az apja, morfondírozik Juli, hová tűnt a vidám, elragadó, sármos férfi, aki két perc alatt bárkit levett a lábáról? Előveszi a táskájából a palackot, iszik néhány korty vizet, kibújik a cipőből, leveszi a zoknit, a lejáró felé veszi az irányt, az azúrkék vízbe, ami annyira tiszta és áttetsző, hogy a víz alatt is jól kivehető a piros szín, amivel tegnap lakkozta ki a lábkörmét. A nádast kémleli, békák kuruttyolása töri meg a csendet, szikrázó fényt vet a nap a horizonton, aranyhíd, Julcsikám, látod, milyen gyönyörű, hallja Róza mama hangját, megfordul, a parton ugyanaz a nyárfa magasodik, harminc éve állandó tartozék. Kamaszkorában gyakran ücsörgött a fa tövében egyedül, barátnőkkel, szerelmekkel, nagyanyjával, aki egyszer megjegyezte, ahogy egymás mellett ültek, és nézték, ahogy egy piros ladik himbálódzik a vízen, tudod, Julikám, az életnek fasz nélkül nincs értelme. Tizenhat éves volt. Róza mama hatvanöt. Ennyit a vágy elmúlásáról.

A távolba réved. Hallja, ahogy morajlik az ég. Esőfüggöny tör át a rózsaszín felhőkön. Vihar közeledik. Visszateker a házhoz. Az utolsó néhány száz méteren, ahogy a hegyen felfelé tolja a bicajt, elered az eső. Az apja siet elé, gyere be gyorsan, megázol. Aznap látták utoljára egymást.

Öt százalékon a telefon. Töltőre dugja. Kikapcsolja. A könyvkupacból, amit a kanapé mellé halmozott, találomra kihúz egyet, érzésre kinyitja, olvasni kezdi:

Tollat sürü rendbe rakosgat,

kezdi a kurtákon, melléjük rakja a hosszút,

mint lejtősen ahogy nőnének: hajdan a pásztor

sípja eképp magasuk nem-egyenlő nád-darabokból;

majd közepütt szállal, köti lentebb össze viasszal,

és az egész toll-sort kicsikét görbére konyítja,

mint a valódi madár szárnyát. Fia, Icarus ott áll,

s hogy maga vesztével játszik, nem sejti sehogysem:

hol, mosolyogva, a szél-felfelfúdosta pihékért

kapdos, hol meg a szőke viaszt lágyítja hüvelykkel,

s apja csodás művét késlelteti játszadozással.

Érzi, ahogy elnehezül a szemhéja, még nem akarja megadni magát a fáradtságnak, tovább olvas.

„…szállj, ahogy én vezetek!” S míg így repülésre tanítja,

már a szokatlan két szárnyat vállára szorítja.

Dolgozik és oktat, s öreg arcán könnyei folynak,

két keze is reszket. Csókot nyom a gyermeki arcra,

mit többé soha már, s szárnyán fölemelkedik, úgy száll,

kísérőjét féltve, elől, valamint a madár, ha

zsenge fiókáját fészekből légbe vezérli;

szállani hívja tovább, vészes tudományra tanítja,

lengeti két szárnyát, néz vissza, figyelve fiáét.{1}

Lassan csukódik le a szeme, ernyednek el a végtagjai, míg végül mély álomba merül. Álmában az apja várja őt. Húzza őt befele a halványkék vízbe, gyere velem, mondja.

Amikor hajnalban felébred, elhatározza, hogy megvárja, amíg a hőség elvonul, és este a kápolnánál elszórja a hamvakat.

KORA REGGEL A HENTESNÉL csirkecombot vesz, a provence-i hangulatú pékségben egy negyedkilós fehér cipót, olyat, amilyet évek óta nem evett, és a zöldséges sarkán, a biobolt mellett, egy fejkendős nénitől pár szem paradicsomot. Sétál a hegyen felfelé, szótlanul. Még kilenc óra sincs, de a nap már éget. Fejébe húzza a szalmakalapot, a legyeket hessegeti maga körül, megnyalja a száját, a sós verejték íze szétterjed a szájában, azon gondolkozik, minek hívják a nőknél azt a részt, amit a férfiaknál bajusztartónak mondanak, nem jön rá, eszébe jut a szerelmes vers, amit egykori szerelme, az egyetemi professzor a huszonegyedik születésnapjára írt, és az állt benne, hogy értelmezhetetlen az álla és az orra közti tér aránytalansága. Még ennyi év elteltével is kívülről tudja a verset:

azt se tudom, hány éves vagy, nálam egy korod van: ez az érzéki szőke csaj,

aki, azt hittem, beteg, de egyáltalán nem beteg, még kicsit túl erős is minden férfinak, és hát

egy nő,

az csak egyetlen férfié, ha boldog, de nem is arról van szó,

ez a szőkésbarna kamasz,

akinek nagyon nehéz, de ő megállja a helyét, de nagyon nehéz, és olyan kicsit furcsa,

mert értelmezhetetlen az álla és az orra közti tér aránytalansága, vagy én nem tudom, mije,

a menekülő bája,

mint aki már sokszor megégette magát, és a legkevésbé olyanokra van szüksége, akik átlátnak rajta

A házban még tart az éjszakai hűvösség. Behajtja a zsalugátereket. A kiskonyhában vágódeszkára teszi a csirkecombot, nem vágja ketté a csontnál, mindig is nehezen találta a rést az alsó- meg a felsőcomb között. Alaposan bedörzsöli sóval, állni hagyja pár percig, addig hagymás alapot készít, majd megkeni Piros Arannyal a húst, a bőr alá néhány gerezd fokhagymát dug. Nem fonnyasztja meg teljesen a vöröshagymát, rutinos mozdulatokkal megforgatja a csirkecomb mindkét oldalát az olajban, épphogy kifehéredjen, kis vizet önt rá, lefedi a serpenyőt. Kiül a diófa alá. Felhívja a terapeutát. Hónapok óta nem volt nála. Kicsöng. Nem veszi fel. Biztosan dolgozik. Rövid üzenetet ír. Kedves János, szeretnék időpontot kérni. Megnézi az időjárást, Afrikából érkező légáramlat, hőségriadó, heves záporok. Egy hátizsákba, amit a szekrény alján talált, bepakol néhány holmit. Egy palack vizet, kapucnis pulóvert, ha valamilyen oknál fogva lehűlne az idő, kockás plédet. A cipót konyharuhába csavarja. A paradicsomot és a húst külön fogja becsomagolni és egy műanyag dobozba teszi. Úgy tervezi, hogy este hat óra körül indul el. Nincs messze a kápolna, két óra alatt megjárja, és így még arra is jut ideje, hogy leüljön a hegytetőn és megvacsorázzon. Ellenőrzi, hogy megpuhult-e a csirke, megvárja, hogy barnára piruljon. A hálóból kihozza az urnát. Visszamegy a diófa alá, és az ölében az urnával ül a nap hátralévő részében. Indulás előtt az apja bicskájának a segítségével nagy nehezen feltöri az urna tetejét, nem akarja magával cipelni a trófeára emlékeztető tárgyat. Kiveszi belőle a dobozkát, megrázza, mintha egy hógömb lenne, amiből hópelyhek helyett hamvak hullnak. A tenyerébe helyezi a dobozt. Egy tenyérnyi apa.

Indulásra kész. Megcsörren a telefonja. A terapeuta az. Juli habozik egy darabig, hogy mit csináljon, végül beleszól.

– Jó napot, János, köszönöm, hogy visszahívott.

– Jó napot, Júlia, alkalmas most önnek?

A nő zavartan hallgat. Mondja, hogy épp egy kápolnához tart, hátán az apja hamvaival? A terapeuta azt hinné, hogy megőrült.

– Baj van? Mi történt?

Ezek szerint ez az ember nemcsak a gondolataiban olvas, hanem a csendből is.

– Eljöttem otthonról. Áron megtalálta a fekete füzetet.

– Mit mondott neki?

– Én semmit. Ő magán kívül üvöltött, hogy milyen ember vagyok én, meg hogy már azt sem tudja, ki a felesége.

– Értem. Két nap múlva van szabad időpontom. Ráér akkor?

– Igen.

– Öt óra megfelel?

– Igen, köszönöm.

– Várom. És vigyázzon magára!

Ilyenkor már nincsenek kirándulók. Juli nem számít arra, hogy bárkivel találkozik a túraútvonalon, ami a nagyapja meg az apja emlékével forrt össze. Ahányszor a nyaralóban jártak, szinte mindig eltöltöttek pár órát az erdőben. Még ha esett az eső, akkor is. Miután meghalt a nagyapja, Juli az apjával kirándult, kamaszkorában pedig egyedül bóklászott, általában szerelmi bánatában, leszakított egy-egy akácágat, és reménykedve tépkedte a leveleket, hogy a szeretlek maradjon az egyetlen kis levél az ág végén. Most sem siet sehova, ráérősen kaptat felfelé fehér hosszú ujjú ingben és vászonnadrágban. Néha megreccsen egy ág a lába alatt, hallja, ahogy az erdő él, lélegzik. Nem ijed meg, ha mocorgást hall, egyedül a vaddisznóktól tart, ezért résen van, azt akarja, hogy legyen a keze ügyében egy bot, ha szükség lenne rá. Kiér a tisztásra, ami félúton van a nyaraló és a kápolna között. Megáll. Tekintete összetalálkozik egy őzével. Egyikük sem mozdul, majd az őz hirtelen megiramodik, és eltűnik az erdőben. Juli továbbmegy. Megbotlik egy fa gyökerében. Elvágódik. Lassan felkászálódik. Felhúzza a nadrágszárát, a térdét nézi, ami lehorzsolódott. Továbbmegy. Cseperegni kezd az eső. Felnéz az égboltra. Sötét felhők gyülekeznek. Ne, csak ezt ne, kérlek, istenem, ha már idáig eljutottam, ne küldj rám vihart, mondja magában. Szedni kezdi a lábát, megint elbotlik, de nem esik el. Közben azon imádkozik, hogy épségben a kápolnához érjen, ne csapjon bele a villám, ne törje ki a nyakát, bár annak is örülne, ha nem ázna szét, ha a naplementében elszórhatná az apja hamvait, ahogyan azt elképzelte. De valahogy a romantikus érzések elkerülik, egyre dühösebben megy előre, nem tud szabadulni a dühtől, attól a dühtől, ami vele van születése óta, ami koloncként lóg a nyakában, ami évtizedek óta megbéklyózza, mint egy nyakra tekeredett köldökzsinór, a saját dühe fojtogatja, mázsás súlyként húzza le, megy a fehér ingben, azt gondolta, ez alkalomhoz illő lesz, bár hamvakat még soha nem szórt el, a nagyszülei a Kozma utcai izraelita temetőben nyugszanak, nem is érti, miért nem oda temettette el az apját. Most már nemcsak szemerkél az eső, hanem zuhog, egyre nagyobb cseppekben, szakadó eső áztatja a poros utat, Juli csak megy, a fehér ruha egyre koszosabb rajta, sárfoltok a térdén, az ingujján, az emelkedőn a fák gyökereibe kapaszkodik, többször térdre rogy, mint egy elhagyott menyasszony, úgy néz ki, de ő csak megy és átkozódik magában, mondd, hol voltál, hol voltál, amikor szükségem lett volna rád, amikor elmentünk osztálykirándulásra elsőben a Balatonhoz, és kiderült, hogy csak én nem tudok úszni, mert nem tanítottál meg, hol voltál, amikor tizenkét évesen tüdőgyulladásom volt, három hétig feküdtem otthon, te pedig egyszer sem látogattál meg, hol voltál, amikor két napig vártalak az ajtóban a bőröndön ülve, és azt hajtogattam anyának, hogy biztosan jönni fogsz, mert megígérted, és elviszel sátorozni, és horgászni fogunk, úgy, ahogy régen, ehelyett valamelyik aktuális nőddel hetyegtél a Tiszán, és hol voltál, amikor az első szerelmem elhagyott, és nem tudtam kibe kapaszkodni, nem volt körülöttem senki, aki megtartson, hogyan hagyhattad, hogy kihasználjanak a férfiak, hogy egyik méltatlan helyzetből sodródjak a másikba, miért nem tanítottál meg tisztelni magam, miért nem tanítottál meg szeretni önmagam, sehol nem voltál, hallod, apa, hallod, nem voltál velem, és most sem vagy itt, hogy megvigasztalj, sehol nem vagy, rohadj meg, hallod, még a hamvaidat is nélküled kell elszórjam, hogyan gyászoljalak el, amikor soha nem voltál az enyém. Artikulálatlanul üvölteni kezd, mintha egy farkas vonyítana, leveti a hátizsákot a sárba, mindene viszket az izzadságtól, koszos ruhája a bőrére tapad, toporzékol és átkozódik, az erdőből rég kijutott, látja a kápolna tetejét, nem érdekli, hogy a viharban, az esőben nem tanácsos nekivágni az utolsó szakasznak, ahol a sziklákba kapaszkodva juthat el a hegytetőre, nem érdekli, hogy bármelyik pillanatban megcsúszhat a lába, most már nincs visszaút, minden erejét összeszedve húzza fel magát a sziklákon, a lábával kitámaszt, a kezével kapaszkodik, tolja magát felfelé, a kövek szegélye sebet üt a tenyerén. Az eső elállt. A zivatarnak is vége, de Juli ezt észre sem veszi. Holtfáradtan rogy le a hegytetőn. Megérkezett. Az órájára néz. Este nyolc. Vöröslik az ég alja. Bíborvörös. Mindjárt lemegy a nap. Leveszi az inget, a nadrágot. Egy sziklára teríti a ruháit, hogy megszáradjanak. A hátizsákból kiveszi a plédet. Bugyiban és melltartóban a pokrócra ül. Az égbolt olyan, mintha fél órával ezelőtt nem történt volna semmi, mintha az egész vihar Juli képzeletében játszódott volna le. Megtapogatja a hátizsák alján a pulóvert, nem vizes, megkönnyebbül. Előhalássza a dobozkát. Maga mellé teszi. Felhúzott lábakkal ül egy ideig a kápolna előtt, majd pár lépést tesz a szikla felé. Kinyitja a dobozt, becsukja a szemét, belemarkol a hamuba, és egyre csak szórja a mélybe. Meghinti a hegyet az apja hamvaival, azok meg úgy szállingóznak, mint a hópelyhek. Legszívesebben ő is az apja hamvaival együtt szárnyalna, arra vágyik, hogy belekapjon a szél a testébe, ő is, mint Icarus, a nap felé akar repülni, hirtelen megszédül, kőmorzsalék zuhan a szakadékba, kinyitja a szemét, ijedten hátralép.

Megkordul a gyomra. Megéhezett. Előveszi a sült csirkecombot, a kenyeret és a paradicsomot. Szinte tömi magába az ételt. Evés után ledől a földre, a pulóverét magára teríti, a kimerültségtől elnyomja az álom. Húsz perccel később tér magához. Felöltözik. Már koromsötét van, amikor a nyaralóhoz visszaér. Éjszaka összepakol a házban, és másnap hajnalban hazamegy.

JULI MINDIG IS VÁGYOTT ARRA, hogy az apjával együtt lélegezzen. Egészen kiskorától fogva. Hétvégén, amikor hajnalban felébredt, kócosan átbotorkált a szülei ágyába, és az apjához bújt, nem az anyjához, az apját akarta, aki félmeztelenül aludt, még télen is, valamilyen rejtélyes oknál fogva soha nem fázott. Kettejüket ugyanaz a belső tűz melegítette, és ezekben a hajnali órákban élték meg az összetartozás felejthetetlen élményét, félálomban voltak mindketten, a tudatuk mégis rögzítette ezeket a perceket, és Juli még felnőtt fejjel is, ha nem jött a szemére álom, ehhez az emlékhez nyúlt vissza. Ahogyan a férfi mellkasára hajtja a fejét, a szőrszálak finoman csiklandozzák az orrnyílását, az apja légzését figyeli, idomulni próbál hozzá, hogy együtt emelkedjen és süllyedjen mindkettejük mellkasa, mintha a levegő egy tüdőbe áramolna, mintha cseppfolyóssá válna a teste, és összefolyna az apjáéval. Ha nem sikerült rögtön visszaaludnia, akkor kinyújtotta a karját, nem szólt az apjához, csak hümmögött egyet, és ő pedig ebből egyből tudta, hogy mire van szüksége Julinak. Simogatni kezdte a kislány karját, amíg ő megnyugodott és lecsendesült.

Néha sikerül újraélnie egy-egy pillanatra ezt az érzést, ami az apjára emlékezteti, ahogy pár perc erejéig egyszerre lélegezik egy férfival, ilyenkor mintha a másik belelátna a fejébe, mintha pontosan tudná, hogy mire van szüksége, mit akar hallani. Nem nagy dolgokat, egyszerű mondatokat, például azt, hogy nem találkoztak még olyan nővel, mint ő, hogy a földkerekség legcsodálatosabb nőjének tartják. Fekszenek egymás mellett az ágyon, és a másik csak mondja, mondja, hogy ellenállhatatlan, és azt is hozzáteszi, hogy amikor együtt vannak, bizarr hasonlóságot érez ahhoz a pillanathoz, amikor a lánya megszületett. Felidézi a boldogságot, meséli a férfi, ahogy a csecsemő a mellkasán piheg, a nyál kicsordul a szája szélén, fehér színű, anyatejjel keveredett nyálcsepp, beleragad a mellkasszőrzetébe. Összeragadnak. Az apa és a kislánya. Együtt szuszognak. Ezt akarja hallani Juli. Ez nem a szexről szól. Ez a vágy, ami ha beteljesül, függést okoz. A férfiak függők lesznek Juli mellett. Mindent megtesznek, hogy újra és újra átéljék az érzést, az egyesülést, eszüket vesztve, őrült módjára viselkednek, hazudnak és durván bánnak vele, meglopják és megbántják. Kihasználják és megalázzák. Ellökik maguktól, hogy minél közelebb kerüljenek hozzá. Szeretetfájdalom. Így szeretnek. Így tudnak szeretni, ahogyan Julit az apja szerette. Mert Julinak ez kell.

Juli nem mesél senkinek arról, hogy az apja halála után pár hónappal légzési nehézségei támadtak. Először azt hitte, a sálat tekerte túl szorosra a nyaka körül, vagy hogy a magas nyakú pulóver zavarja őt, de amikor éjszaka is erre a torokszorító érzésre ébredt, gyanakodni kezdett, hogy más áll a kellemetlen tünet hátterében. Egyedül Ágnessel osztotta meg a félelmeit, mire a barátnője egyből pontos diagnózist alkotott.

– Ez bizony pánikroham, kisanyám.

– Ne viccelj. Egyszerűen csak keveset alszom, kimerült vagyok.

– Juli, figyelj ide, ez tipikus pszichoszomatikus tünet, tudod jól, hogy ezekben profi vagyok.

És igaza volt Ágnesnek, aki több mint tíz éven keresztül rendíthetetlenül kereste a módszert, amivel megszabadulhat a folytonos szorongásától, a múlt terheitől, a családi csontvázaktól. Nem volt olyan módszer, amit ne próbált volna ki az illatterápiától és talpmasszázstól kezdve a számmisztikai elemzésen át az asztrológiáig. Igaz, hogy mindig egy körrel beljebb került, de maradéktalanul egyik sem segített rajta, még a csoportos üvöltésterápia sem. Végül találkozott egy idősebb nővel, egy mezei terapeutával, akivel heti egyszer beszélgettek, semmi humbug, nem történtek csodák, egyszerűen a nő figyelt Ágnesre, meghallgatta őt, és a kísérője lett, a mankója. Segített felruházni őt azokkal az eszközökkel, amikkel jobbá teheti az életét, olyan készségekkel, amelyek tanulhatók, amik kellő mennyiségű gyakorlással beépülnek a hétköznapokba, majd automatikussá válnak. És nem elhanyagolható tényező az sem, hogy a beszélgetések alkalmával Ágnes felismerte, hogy vannak érzések, élmények, amiken soha nem fog tudni változtatni, és bár ezek a felismerések fájdalmasak voltak, nem egyedül kellett megbirkóznia velük, mert ott volt a biztonsági háló, ami megtartotta, ha zuhanni kezdett.

– Igen, tudom, hogy szakértője vagy a témának. Hadd halljam, mit javasolsz.

– Olíviához nem mehetsz, mert az szakmailag összeférhetetlen, hogy a legjobb barátnőm hozzá járjon, viszont megkérhetem, hogy javasoljon valakit.

Így került Juli Horányi Jánoshoz.

JULI VALÓSÁGA FEKETE-FEHÉR. Az álmai néha színesek. Ez egészen kisgyerekkora óta így van, hozzászokott ehhez, a film, ami a fejében lepereg, nem színes, szagos, szélesvásznú, hanem fekete-fehér némafilmhez hasonló. A változás akkor történt, amikor megszületett a fia. A gyerekkel egy időben Juli valóságába megérkeztek a színek, a szagok, az érzések. De az érzéseket, amik elöntötték, kizárólag a fia felé tudta közvetíteni, mindenki más a körön kívül maradt. Még az apja is, akiért titkon rajongott, olyannyira titkon, hogy még ő maga se volt tisztában ezzel a szerelemmel. Az apja iránti szerelmét a terapeuta leplezte le.

– Mi hiányzik a házasságából? – kérdi Horányi egy alkalommal.

Őszes halántékú, szakállas, hórihorgas férfi, hatvan fölött lehet. Sármos. Keresztbe tett lábbal ül a fotelben. Juli hamar megkedveli őt. Bizalomgerjesztő. A bizalom fontos. Megvonja a vállát.

– Nem tudom.

– Gondolkozzon!

– Az izgalom? – kérdez vissza.

– Nagyon jó, folytassa!

– A vágy.

– Nagyon jó, tovább!

– A kíváncsiság. Maga nős?

– Nem. Elváltam.

Juli lepillant a lábfejére, a pirosra lakkozott körmeire. Maga alá húzza a lábát, a térdére hajtja a fejét, mintha kényelemben érezné magát, csak lazán, holott pont az ellenkezője történik vele, feszeng.

– Mire vágyna a férjével kapcsolatban?

Az órájára néz. Megköszörüli a torkát.

– Nem tudom. Ezen még nem gondolkodtam.

– Akkor legyen ez a következő alkalom témája. Fogalmazza meg magának, mondja ki hangosan a vágyait!

Juli köhécsel. Horányi elmosolyodik.

– Vagy. Ha nehezére esik kimondania, írja le, rajzoljon, fotózzon, fessen! Minden eszköze megvan ahhoz, hogy valamilyen módon kifejezze azt, ami magában rejtőzik. Csak rá kell találnia.

– Régebben képregényeket rajzoltam, de úgy érzem, nincs tehetségem az alkotáshoz.

– Ne alkotásként gondoljon az érzéseire, tegyen úgy, mintha egy naplót írna. Kívülről figyelje magát, ne a történéseket rögzítse, hanem az érzéseket, amiket a történések keltenek magában. Mint a tóba behajított kavics, ami egyre nagyobb hullámokat vet. Legyen ez a házi feladata. Minden nap írjon pár sort.

Juli kilép a dohszagú lépcsőházból, sétál néhány megállót, és az Oktogon sarkán lévő Tiger üzletben vesz egy fekete jegyzetfüzetet meg egy ceruzát, szintén feketét, a tetején egy piros kövecske csillog, mint egy rubin, egy darabka koronaékszer. Az első oldal jobb alsó sarkába írja a nevét.

EGY

Ül veled szemben a terapeuta, akihez évek óta jársz. Az apád lehetne, de nem az. Inkább csak úgy tesz, mintha. Mintha eljátszaná apád szerepét.

Elég jó színész. Néha elfelejti a szövegét, de általában jól felkészült. Megkérdezed tőle, hogy

meddig tart a szerelem.

És akkor azt mondja,

a szerelem az hormon, semmi más, csak hormon,

és nem tart tovább másfél évnél

azt mondja

a hormonok felett nincs kontrollod

lófaszt ér a tudatosságod,

nem te döntesz

nem uralhatod a hormonjaid,

a szerelem a hormonok játéka,

ez van, vonja meg a vállát az öreg

elmosolyodik, de a szeme szomorú, te meg nem érted, mit akarsz, miért akarsz állandóan szerelmes lenni, mit ad neked a szerelem, miért van, hogy mióta az eszedet tudod, szerelmes vagy, szerelmes akarsz lenni, hároméves korod óta a hormonok áldozata vagy, és akkor belegondolsz, hogy már az óvodában is az óvó bácsiba, aztán a hat évvel idősebb unokatestvéredbe, és alsóban az egyik legzűrösebb felsős fiúba, a buszon abba a barna hajú, jó illatúba, az orvosi rendelőben a szőke, kék szeműbe, egy házibuliban, a konyhában, egy átbeszélgetett éjszaka után egy idegenbe, akit nem látsz többé, és sorra veszed az összes beteljesületlen és beteljesült szerelmet, majd rájössz, egyetlen emberbe nem voltál szerelmes,

az apádba.

Rájössz, hogy ez a fázis kimaradt, ez a szerep betöltetlen, ez a szakasz üres, pótlék van a helyén, helyettesítő tanár, akinek gőze nincs arról, melyik osztályba küldték be, milyen órát kell tartania, csak annyit mond, szabad foglalkozás, nézel ki a fejedből, nem figyelsz az órákon, semmire nem figyelsz, mást sem csinálsz, csak vágyakozol, fantáziálsz, valakiről

valakiről, akibe szerelmes vagy

egy napja, egy hete, hat hónapja

de nem több, mint másfél éve

próbálod betömködni a hiányt, szétfeszíted a bordáid, nyitva a mellkasod, tenyered felfelé, várod, hogy a közepébe szálljon egy pillangó, a levegőbe markolsz, összeszorítod az öklöd, hátha beletuszkolhatsz a szíved közepébe egy pillangót, egy katicabogarat, valamit, aminek szárnya van és repül, valamit a szerelem érzéséből, valakit, hátha bezárhatod, hogy

ott maradjon

örökre

hogy ne legyél magányos, mert születésed óta az vagy, kibaszottul magányos, de csak az üres levegőt markolod, a másfél év hamar elszáll, és te nem Csingiling vagy, és a többiek, a beteljesületlen és a beteljesült szerelmek nem Pán Péterek, fekszel a padlón, mint egy hernyó, begubózva, levegő után tátogsz, nem látsz, csak nézel, nem hallasz, nem érzékelsz, a tenyered felfelé tartod, matatsz magad körül, beleakad a kezed valamibe, megkapaszkodsz benne, erőt gyűjtesz, a semmiből, lentről, a mélyből, lassan feltápászkodsz, összeszeded az emberséged utolsó morzsáit, centiről centire húzod fel magad, hogy felülhess arra a kurva kanapéra, mintha vallatnának, ülsz, meztelen vagy és csontsovány, görnyedt a hátad, lógnak a végtagjaid, a fejedet sem bírod tartani, nemhogy felnézz, várod a pofont a vallatótiszttől, bárkitől, aki arra jár, várod, hogy valaki beléd rúgjon, hogy egy ujjal hozzád érjen, hogy eldőlj, és újra a padlón feküdj, ahol otthon érzed magad, ahol nincs senki veled, ahol nem érzel semmit. Megéri szerelmesnek lenni, megérte egy hétig, hat hónapig, másfél évig, megérte?

BECSUKJA A JEGYZETFÜZETET. Kiszáradt a szája. Iszik egy korty vizet.

– Jól van, Júlia! Szép munka.

– Tetszik?

– Az írást magát nem értékelném, de érződik, hogy dolgozik magán. Gratulálok!

– Nem tetszik?

– A belső világunk, az érzéseink kifejezése alapvető születési jogunk, nem lehet megkérdőjelezni, vagy ítélkezni felettük, főleg nem minősíteni. Ezért is parttalan az a vita, ami az érzésekről szól. Mert ott nincs helye a kinek van igaza kérdésnek. Meséljen az édesapjáról. Milyen volt a viszonyuk?

– Apám egész életében a szerelmet kereste. Én meg őt kerestem. Harmincöt múltam, apám ennyi idős volt, amikor elvált anyámtól. Hétvégi apuka lett belőle. Aztán már az sem.

– Ez biztosan nagyon fáj magának.

– Igen. Nagyon. De az még jobban fáj, hogy mi van akkor, ha olyan vagyok, mint apám? Ha az én életem értelme is a szerelem, ha nem tudok kitartani egy férfi mellett. Amióta ide járok, sikerült felismernem néhány dolgot, és azt látom, hogy az életem ismétlések sorozata, hogy minden szerelem apám és anyám, minden szerelem az ő mintázatuk, minden fekete után jön egy fehér. Tudja, nem volt sok férfi az életemben. Vágy volt. Férfi kevés. Jó kislány voltam, jól tanultam, jól viselkedtem, úgy, ahogyan elvárták tőlem. De egy ideje már nem találom a helyem, nem ismerek magamra. Annyi ideig éltem elfojtásban. Lélegezni akarok. Nem bírom így tovább.

– Van más célja is?

– Nem akarok elválni.

– A férje tud arról, milyen küzdelmei vannak önmagával?

Kedd délután van. Ülnek egymással szemben. Az öreg az ablakhoz közel egy fotelben, a sarokban egy fogas, mindig árván, szomorúan, soha nem akaszt rá senki egy kabátot, kardigánt vagy egy kalapot, még egy esernyőt sem támasztanak neki. Mellettük könyvespolc, padlótól a plafonig könyvek. Juli mögött egy fából készült galéria, az alján talán fürdőszoba lehet, soha nem néz hátra, csak a mosógép zajából sejti. Némán hallgatja Horányi, szótlanul nézi, ahogy Juli panaszkodik, ahogyan elmeséli, hogy pánikrohama volt két napja, zúgott a füle, zubogott a vér az ereiben, nem kapott levegőt, szúrt a mellkasa, ahogyan Misut a játszótérre vitte.

– Szeretem Áront. De mellette úgy érzem magam, mint egy kivert kutya. Alig várom, hogy hazaérjen, hogy este legyen és lefeküdjünk. Úgy ki vagyok éhezve az érintésre, hogy nem számít, hogy semmit nem kapok tőle érzelmileg, vagy hogy nem beszélgetünk. Nem volt ez mindig így, nem értem, hova tűnt az intimitás a házasságunkból.

Horányi figyel, megvárja, míg Juli befejezi a mondanivalóját. A nő kétségbeesetten, lehajtott fejjel sír a férfi előtt.

– Jól van – mondja higgadtan Horányi, és egy zsebkendőt nyújt Julinak. – Beszélnie kell a férjével.

– Igen – bólogat a nő. – Beszélnem kell a férjemmel – ismétli vonakodva.

VANNAK EZEK AZ EMLÉKEK, amik időről időre feltörnek benne. A város hívja elő belőle őket, az utcák, a Dohány utca meg a környék múltidéző hangulata, ahol eleinte a nagyapjával, majd az apjával sétált. Most egyedül rója a környéket. Terápia után muszáj időt adnia magának, mielőtt hazaindul. A Király utcáról befordul a Kertészbe. Antikváriumok, cukrászdák képe sejlik fel előtte, rég bezárt üzletek, amiknek még a gondolatára is összefacsarodik a szíve, egy letűnt korszakot idéznek számára, de ha erősen koncentrál, még érzi a könyvek megsárgult lapjainak szagát, ujjhegyén a vékony papírlapokat, vagy a vizes citromfagyit, amit szinte harapni kellett, olyan kemény volt. Belefeledkezik a múltba. A férjére gondol. A megismerkedésükre. Egy házibulin történt. A konyhában ácsorgott, az asztalon lévő üvegek közül válogatott, nem tudta eldönteni, mit igyon, amikor a háta mögül megszólalt valaki: keverek neked egy gin-tonikot. Megfordult. Áron magabiztosan nézett rá, tudta, hogy ellenállhatatlan. Juli a kezét nyújtotta, bemutatkozott. Puha, meleg kézfogása volt Áronnak. A szobában hangosan szólt a zene. A Let’s Dance. Put on your red shoes, énekelte Juli, mire Áron odalépett hozzá, átkarolta a derekát. Táncoltak. Előbb táncoltak, mint beszélgettek volna. Amikor vége lett a dalnak, Áron kézen fogta Julit, és maga után húzta az erkélyre. Hajnalig beszélgettek. Juli mesélt neki a nős férfiról, akit még nem hevert ki, Áron az őrült szerelemről, ami még középiskolai örökség gyanánt maradt rá. Már világosodott, amikor eljöttek a buliból. A körúton járt a négyes-hatos, de ők gyalog mentek a Moszkva tértől a Wesselényi utcáig.

– Gyere, együnk valamit, egy gíroszt vagy sült krumplit a Mekiben – mondta Áron.

– Éhes vagy? – kérdezte Juli.

– Nem az evés a lényeg, hanem a kaland – szólt a férfi.

Nevetés közben világítottak a fehér fogai.

– Édességre vágyom – jelentette ki Juli –, fagyit akarok.

– Rendben – szólt a férfi –, legyen fagyi. Veszek neked egy cukrászdát – , nevetett hangosan. – Rólad fogom elnevezni. Juli cuki, mit szólsz?

Az első hónapok, az első egy év tényleg úgy telt, mintha egy óriási tejszínhab tetején úszkálnának. Áron cukrászdájában a kirakat telis-tele volt kívánatosabbnál kívánatosabb süteményekkel, tortákkal, fagylalttal. Kígyózó sor állt az üzlet előtt, de ők senkit nem engedtek be. Kettesben akartak maradni. Mindennap degeszre tömték magukat édességgel, puha, lágy krémessel, Esterházy-tortával, tiramisuval, egyre csak tömték magukat, tömték, egyre több kellett, csillapíthatatlan étvágyukat semmi nem elégítette ki. Julinak a pisztáciás fagyi volt a kedvence. Áron kényeztetni akarta őt. Etetni. Falatról falatra tuszkolta belé a habos oroszkrémet. Gondoskodott Juliról, hisz tudta, hogy éhezik, hogy születése óta ki van éhezve, éheztetve. Addig tömte, amíg a nő émelyegni nem kezdett, öklendezett, alig bírta lenyelni a vaníliakrém tetejéről maradt cseresznyedarabot, ott ült a cukrászda közepén, ahová Áron behívta, amit róla nevezett el, és kényszerítette belé a pisztáciás fagyit, az egész testét bekente, minden hajlatába, testnyílásába jutott a ragacsos zöld krémből, de nem volt elég, még tejszínhabot is nyomott a szájába, a nyakára, a mellére, onnan nyalta le. Juli fuldoklott, de Áron tudomást sem véve az agóniáról, mint egy kutyakölyök, aprólékos mozdulatokkal nyalta, őrülten lefetyelte a testére száradt hab maradékát. Ez lett a vágyból. A vágy, ami valójában hiány. Kielégíthetetlen. Nem lehet betömni semmilyen étvágygerjesztő finomsággal. Juli a mai napig émelyeg, ha a pisztáciának akár csak a szagát is megérzi.

Megáll egy kirakat előtt, félig leeresztett, koszos redőny, a bejáratnál egy hajléktalan rendezett be magának kis vackot. Valaki megérinti a vállát, hátranéz. Sötét bőrű férfi, meleg tekintet, széles mosoly.

– Szia, Juli, rögtön felismertelek. Biztosan nem emlékszel rám, apád barátja vagyok, a búcsúztatóján is találkoztunk.

Juli a fejét rázza. Hirtelen megszédül, a férfiba kapaszkodik.

– Baj van? Rosszul vagy?

– Ne haragudj, azt hiszem, leesett a vércukrom.

– Karolj belém, tessék, van nálam víz, nem ittam bele, igyál egy kortyot! – Lecsavarja a kupakot az üveg tetejéről, a nő felé nyújtja. Juli dönteni kezdi magába a vizet, ami a nyakán is végigfolyik. – Itt van a rendelőm a sarkon – folytatja a férfi, gyere fel, ülj le egy kicsit, amíg összeszeded magad.

{1} Publius Ovidius Naso: Átváltozások. Ford. Devecseri Gábor