The First Formic War Book  – Earth Awakens

Copyright © Orson Scott Card és Aaron Johnston

Copyright © Unio Mystica Kiadó

Korrektúra: Balogh Gabriella

Tördelés: Balogh Gabriella

Borítóterv: Balogh Gabriella

Könyvterv: Földi Hajnal

Elektronikus verzió: Takács Gábor

Kiadja az Unio Mystica Kiadó © Minden jog fenntartva

A könyv - a kiadó írásos jóváhagyása nélkül - sem egészben, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, fénymásolást, a rögzítést vagy az információközlés bármely formáját.

Unio Mystica Kiadó, Fót, 2023

www.uniomystica.hu

ISBN 978-615-5546-62-4

TARTALOMJEGYZÉK

1. Kód

2. Fénybogarak

3. Drónok

4. Gravitáció

5. Szövetség

6. Erősítés

7. Buldózerek

8. Titkok

9. Ragacslövők

10. Pajzs

11. Opciók

12. Rena

13. India

14. A Sárkány Barlangja

15. Egymásra találás

16. Holokijelző

17. Gubók

18. Katonafiú

19. Despoina

20. Vonat

21. Rohamcsapat

22. Fúvókák

23. Áldozatok

24. Leszállóegységek

25. Nemzetközi Flotta

26. Kim

27. A Zónában

Epilógus

Köszönetnyilvánítás

Két név szerepel ennek a könyvnek a borítóján, de valójában egy kisebb hadseregnyi ember munkája tette lehetővé a megjelenését. Köszönet illeti Kathleen Bellamyt segítő támogatásáért. Köszönjük a TOR minden munkatársának segítségét, hozzáértését, szakértelmét, főképpen a szerkesztőnknek, Beth Meachamnak, aki mindig bölcs és inspiráló tanácsokkal látott el. Mély hálával tartozunk Phillip Abshernek, aki alaposan átolvasta a kéziratot, és kijavította a hibákat, amiket a kedves olvasó így szerencsére nem lát.

Köszönetet mondunk Amy Saxonnak, Jordan D. White-nak, Aisha Cloudnak, Andy Mendelsohnnak és Jeanine Plummernek a segítségükért. Hatalmas „muchas gracias” illeti Jorge Guillent, aki remek tanácsokat adott az előző kötetekben megjelent spanyol kifejezésekkel kapcsolatban, és akit sajnálatos módon elfelejtettünk akkor megemlíteni. „Adelante, amigo.”

Végül, de nem utolsósorban köszönet mondunk Kristine Cardnak és Lauren Johnstonnak, hajóink kapitányainak. Ők az első olvasóink és a legjobb barátaink, az ő bátorításuk, tanácsaik és jó kedvük nélkül ez a könyv sem születhetett volna meg. Kedves olvasók, házasodjanak jól önök is, és a manájuk sosem szárad ki.

1
Kód

Ritkán fordul elő, hogy valaki befolyással bírhat az emberiség túléléséért folytatott háború menetére, és még ennél is ritkább, ha ez a lehetőség egy alig nyolcéves gyermeknek adatik meg. De Bingwen egy percig sem habozott, hogy megragadja az alkalmat, amikor az felkínálkozott. Tisztelte a tekintélyt, ahogy a gyermekek általában, de e pillanatban kétsége sem volt afelől, hogy neki van igaza, és a felnőttek tévednek vagy bizonytalanok.

Kétség lengte be a délkelet-kínai elhagyott katonai bázis barakkjait, és Bingwen érzékelte ezt a bizonytalanságot. A körülötte lévők mindannyian az MME (a Mobil Műveleti Egység) tagjai voltak, és Bingwen tudta, hogy ő, a nyolcéves kínai kisfiú csakis azért lehet mellettük, mert Mazer Rackham úgymond fiává fogadta.

De vajon meddig maradhat most, hogy Mazer Rackham már nincs velük? Sőt, mi több, már valószínűleg halott.

Bingwen szinte csak halált és pusztulást látott, amióta a hangyok permetezni kezdték Kína földjét egy olyan anyaggal, amelynek nyomán minden élő szövet, növény és állat rothadó, zselés masszává bomlott, önnön szerves alkotóelemeire esett szét. Termőtalajjá vált, hatalmas komposzthalommá, amely készen állt befogadni mindazt, amit a hangyok a jövőben ültetni szándékoztak.

A hangyok válogatás nélkül pusztítottak el mindent és mindenkit. Ugyanolyan könyörtelen hidegvérrel gyilkolták le az ártalmatlan, munkájukat végző embereket, mint az előlük rettegve menekülőket, vagy a rájuk tüzet nyitó katonákat. Bingwen már annyi halált látott, hogy egy életre elege lett belőle. És mivel nem volt ostoba, tudta, hiába szeretné, hogy Mazer Rackham életben legyen, attól a hangyok még nem fogják megkímélni a férfi életét.

De egyelőre biztos volt benne, Mazer Rackham még életben van, mégpedig azért, mert a csapata sikerrel teljesítette a küldetést. Eleve remek volt a tervük, Mazer pedig az a fajta találékony, gyors észjárású katona, aki akkor is megtalálja a megoldást és sikerre vezeti az embereit, ha valami nem úgy sül el, ahogy azt előre eltervezték. És ez akkor is így van, ha történetesen nem ő a csapat parancsnoka.

Bingwen erre akkor jött rá, amikor Mazer Rackhamet figyelte. Nem Mazer vezette az MME-csapatot. De az MME tagjait arra képezték ki, hogy önállóan is képesek legyenek gondolkodni, és nyitottak legyenek minden jó ötletre, mindegy, hogy azok a parancsnokuktól, a számítógépekhez remekül értő, nyolcéves kínai árváktól, vagy épp egy félig maori származású, új-zélandi katonától származnak, aki ugyan az első körben nem került be a csapatukba, de végül a kitartása révén gyakorlatilag kierőszakolta az őt megillető helyet a tagok között.

Mazer Rackham csakis azért volt Kínában az MME-csapat tagjaival, mert olyan ember volt, aki soha, soha, soha nem adja fel.

„Én is ilyen ember leszek”, gondolta Bingwen.

Nem.

Ilyen ember vagyok. Kicsi vagyok, fiatal, nem kaptam katonai kiképzést, és ezek a katonák egy védelemre szoruló gyereket látnak bennem, nem pedig valaki olyat, akinek érdemes hallgatni a szavára. De korábban azt sem igen hitték, hogy Mazer Rackhamre érdemes lenne hallgatni, nem tekintették maguk közül valónak. „Meg fogom találni Mazert, és ha kell, akkor megmentem, hogy utána megint ő vigyázhasson rám.”

Bingwen is a monitort figyelte, amikor a barakk tetején lévő kamerák közvetítette felvételen feltűnt a nukleáris robbanás hihetetlen fényessége, majd az ezt követő gombafelhő. Mindannyian tudták, hogy ez mit jelent. A csapat, amelynek Wit O’Toole kapitány, Mazer Rackham és Calinga voltak a tagjai, sikerrel járt: bejutottak a fúrótalpaikkal a leszállóegység áthatolhatatlannak hitt védőburka alá, és felrobbantották a nukleáris robbanófejet. Ha nem értek volna célt, nem robbantanak.

De vajon a tervek szerint történt a robbantás? Időzítő segítségével robbantottak, ami lehetővé tette, hogy visszajussanak a fúrótalpaikkal a földfelszínre, és elég messze távolodjanak a robbanás hatósugarától? Vagy végső elkeseredésükben robbantottak, a saját életüket sem kímélve, mert ez volt az egyetlen esélyük, és a hangyok megakadályozták őket a kijutásban?

Ez a megválaszolatlan kérdés okozta kétség lengte be a barakkot hat órával a robbanás után. Vajon várjanak O’Toole, Calinga és Rackham visszatértére? Vagy könyveljék el, hogy meghaltak, és próbálják meg felmérni, mennyire volt hatékony az akció?

Bingwennek semmi hasznát nem vennék egy ilyen felderítőakció során. A rajta lévő, sugárzás elleni védőruházatot egy alacsony felnőttre tervezték, az ő nyolcéves testén úgy lógott, mint egy túlméretezett hálózsák. Bár a fiú felgyűrte a védőruha ujjait és szárait, hogy a kezei és a lábai elérjenek a kesztyűkhöz és a csizmákhoz, de ettől a harmonikaként ráncolódó nadrágban csak kacsázva tudott járni. Ha arra kerülne a sor, hogy az MME tagjai elhagyják a barakkot, őt itt hagynák – és valljuk be, teljes joggal.

Ugyanakkor Bingwen igencsak hasznosnak bizonyult a rádiós és számítógépes felderítésben, ami jelenleg az egyetlen lehetőségük volt az információszerzésre. Minden MME-tag remek kiképzésben részesült, értettek a fegyverek használatához, és kiválóan rögtönöztek a váratlan helyzetekben, azt használva, ami épp elérhető volt. Amint észlelték, hogy bekövetkezett a robbanás, azonnal különféle érzékelőket és egy kisebb parabolaantennát helyeztek a tetőre, és ezeken keresztül megbizonyosodtak arról, hogy a felrobbantott leszállóegység körül minden hangy tevékenység megszűnt.

Bingwennek pedig jó hasznát vették a kínai rádiófrekvenciák lehallgatása során. Mivel ő volt az egyetlen, aki anyanyelvi szinten beszélte a dél-kínai dialektust, és ő beszélte legjobban a hivatalos nyelvet is, ő volt az, aki a leginkább értelmezni tudta az elkapott beszélgetéstöredékeket.

Figyelte a rádiót, és közben a katonai támaszponton talált egyik holoasztalon próbálta bemérni az elérhető adásokat, hogy belehallgathassanak a különböző kínai csapatok egymás közti kommunikációjába.

Minden hivatalos kommunikáció kódolt módon zajlott, minden központi utasítás kódoltan lett kiadva. A nem kódolt üzenetek többnyire olyan kérdésekre adták meg a feleletet, amit az MME tagjai már amúgy is tudtak: Mi történik? Mi volt ez a robbanás? Atomtöltet robbant?

De Bingwen ügyesen bejutott olyan számítógépes hálózatokra is, amelyek nem igazán akarták beengedni. Az általa használt számítógép abban az irodában volt, ahol korábban a hivatalos közleményeket fogadták. Természetesen a gép tartalmát törölték, mielőtt otthagyták gazdátlanul, de a törlés nem mélységében történt meg, csak felületesen. A katonák sietve hagyták el a bázist, és úgy gondolták, hogy utánuk a hangyok foglalják majd el, akik ügyet sem vetnek a számítógépekre és az emberi kommunikációra – amint az köztudott volt. Ezért aztán csupán felszínesen törölték a gépben tárolt információkat és beállításokat, így Bingwennek alig pár percébe került ezeket visszaállítani.

Ez azt jelentette, hogy bár Bingwen maga nem tudta dekódolni a hallottakat, de a dekódoló szoftver elérhetővé vált, és néhány sikertelen indítás és újrapróbálkozás után egy altiszt jelszavával sikerült is belépnie a programba.

Sajnos az altiszt olyan alacsony beosztásban volt, hogy csak a rutin jellegű üzeneteket tudta dekódolni, ezért Bingwen csupán ugyanezen megkötések közepette tudott munkálkodni. De a rutin jellegű kódolt üzenetek már így is nagy előrelépést jelentettek a rémült kérdések és a rádión terjedő híresztelések után. Így aztán a fiú, miközben az MME-katonák által kijelölt rádióüzeneteket hallgatta, sorra nyitotta meg a dekódoló szoftveren keresztül érkező üzeneteket is.

Végül aztán ráakadt valami hasznosra.

– Deen! – kiáltotta.

O’Toole távollétében az angol származású Deen volt a megbízott parancsnok. Mindenki tisztában volt vele, hogy Bingwen nem kiabálna, hacsak nincs valami fontos információ birtokában, ezért a hívásra nem csak Deen jelent meg, hanem mindenki más is, akit épp nem foglalt le valamilyen feladat.

A számítógépes üzenet természetesen kínaiul íródott, tehát senki nem tudta elolvasni, Bingwen mégis az ujjával követte a pinjin szöveget, miközben fordította. – Két, MME-egyenruhát viselő katonát tartanak fogva Sima tábornok főhadiszállásán– olvasta hangosan.

– Tehát a kínaiak komolyan veszik őket – biccentett Lobo. – Sima a főmufti.

– Sima az, aki egyáltalán nem akar együttműködni az MME tagjaival – mutatott rá Cocktail.

– Egyszóval életben vannak, de az a fickó tartja fogva őket, aki nagy valószínűséggel eléggé neheztel rájuk az ittlétük miatt – mondta Bolshakov.

– Két katona – jegyezte meg Deen. – Kettő, és nem három.

Mindannyian tudták, hogy ez vagy azt jelenti, hogy a csapat egyik tagja elesett a művelet során, vagy azt, hogy mindhárman kijutottak élve, de a kínaiak csak kettőt fogtak el közülük.

Mire idáig jutottak, a dekóder újabb két üzenetet köpött ki, és az egyik megerősítő üzenetben ott virítottak a nevek is.

– A rabokat O’Toole és Rackham néven azonosították – fordította Bingwen.

– Kapcsolatba léptek egyáltalán a mieinkkel? – kérdezte Deen. – Zajlanak a szabadon bocsátásukkal kapcsolatos tárgyalások?

Bingwen gyorsan végigfutotta az üzenetet. – Nem. Sima emberei csupán beszámolnak arról, hogy elfogták őket, de semmi egyebet nem említenek. Nem kérnek utasítást arra vonatkozóan, hogy mit tegyenek velük, és nem is számolnak be a velük kapcsolatos terveikről.

– Sima senkitől nem is kérne ilyen utasítást, és ember nincs, akinek lenne vér a pucájában bármit javasolni neki– szögezte le Bolshakov. – Még a civil kormányzat legmagasabb szintjein is igen óvatosan bánnak vele.

Néhány percig mindenki csendben volt.

– A kivonásuk nem lenne jó ötlet – csóválta a fejét Deen. – De az összes többi ötlet még rosszabb.

– Még ha meg is tudnánk találni valahogy Sima főhadiszállását, akkor sem tudnánk bejutni – szögezte le ZZ. – Se kijutni onnan.

– Én egyszerűen odavagyok azért, ha rögtönözhetek, főleg, ha külföldi katonai bázisokról van szó – jegyezte meg Lobo.

– És ha sikerülne kijuttatnunk őket, azzal az egyik legbefolyásosabb kínai katonai vezetőt fordítanánk magunk ellen, méghozzá akkor, amikor inkább elismerést kéne kapnunk több millió kínai életének megmentéséért – mondta Deen.

– Van egy ötletem – szólalt meg Bingwen.

Azt várta, hogy leintik, rászólnak, hogy maradjon csendben, rápirítanak, hogy csak egy gyerek– hiszen a felnőttek mindig ezt csinálták. De ezek itt MME-katonák voltak, bárkit szívesen meghallgattak, akinek hasznos információja vagy újszerű megoldást kínáló terve lehetett.

Bingwen gépelni kezdett az üzenetablakba. Pinjin nyelven írt, mert az volt az anyanyelve, de hangosan fordította a többieknek, miközben gépelt. „A Wit O’Toole kapitány által vezetett MME-csapat tagjai a legnagyobb tisztelettel és hálával köszönik a dicsőséges Sima tábornoknak a rendelkezésükre bocsátott fúrótalpakat, amelyek lehetővé tették, hogy az atomtöltetet a hangy leszállóegységhez szállítsák.”

– Nem Simától kaptuk a fúrótalpakat – jegyezte meg Cocktail.

– Sőt, pont, hogy ellenezte, nem igaz? – csatlakozott Bolshakov.

– Hagyjátok, hadd írjon nyugodtan! – utasította őket Deen.

Bingwen még mindig írt, és gépelés közben angolra fordította a szöveget. „Minden elismerés a Kínai Népi Hadsereg dicsőséges parancsnokát, Sima tábornokot illeti, aki a hangy leszállóegység belülről történő elpusztításának tervével előállt. Köszönet illeti, amiért engedélyezte, hogy az MME-katonák végrehajthassák a tervét az általa biztosított atomtöltet felhasználásával. Büszkén jelentjük be a nukleáris vállalkozás teljes sikerét. A túlélő MME-katonák visszatértek Sima tábornokhoz, hogy beszámoljanak ennek a briliáns és merész tervnek a teljes sikeréről.”

– Hogy ez micsoda süket duma! – forgatta a szemét Bungy.

– De milyen briliáns duma! – mondta Deen. – Ez talán kihúzza a kapitányt és Rackhamet a dutyiból.

– Ez a kis árvagyerek jobban keveri a nemzetközi politika kártyáit, mint a legtöbb felnőtt– jelentette ki Bolshakov. – Ne kérjünk Simától, ne kérdezzünk, még csak ne is próbálkozzunk a foglyok kiszabadításával! Csak tulajdonítsunk neki minden érdemet, és tudassuk mindenkivel, hogy az embereink a főhadiszállásán vannak. Ezt nem tudja letagadni. A jóváhagyása és engedélye nélkül cselekedtünk, de azzal, hogy neki tulajdonítjuk a sikert, elvesszük ennek az élét, sőt, elérjük, hogy az embereinket hősökként kelljen kezelnie.

– A kínai szöveget én írtam, mert kínaiul tudom, hogyan kell formálissá és tiszteletteljessé tenni a mondandómat – mondta Bingwen –, de kell valaki, aki jobban beszél angolul, mint én, hogy a nemzetközi változat is elég hivatalos jellegű legyen.

A következő tizenöt percben Deen és Bolshakov segített Bingwennek elkészíteni a szöveg angol változatát, amelyről el lehetett hinni, hogy az volt az eredeti, amit később kínaira fordítottak. Közben ZZ és Cocktail összeírta a címzettek listáját, amelyen magas rangú kínai kormányzati tisztviselők, az MME saját főhadiszállása és különböző hírcsatornák szerepeltek.

– Még valami! O’Toole kapitány nevét írjuk alá! – mondta Deen.

– Nem fog tetszeni neki – jegyezte meg ZZ.

– Imádni fogja, ha ettől kiszabadul a kínaiak markából – nyugtatta meg Deen.

Néhány perccel később Deen rányomott a holokijelzőn a „Küldés” ikonra.

– Ha ez mégsem válik be, akkor még mindig odamehetünk, megölhetünk egy rakás embert, és kiszabadíthatjuk a mieinket, mint valami akciófilmben – vigyorgott Cocktail.

– Cockatil azt mondja – fordította ZZ Bingwennek –, hogy ha ez beválik, akkor megmentetted egy rakás ember életét, és kihúztál minket a szarból.

Bingwen pedig közben arra gondolt, hogy Mazer mégsem halt meg az atomrobbanásban, és lehetséges, hogy épp most sikerült kimentenie a kínaiak karmából.