Copyright © Zubor Rozi, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektor: Ábrahám Viktória

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6832-05-6

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Micsoda anyák voltak
(társszerző: Budai Lotti), 2022

Micsoda szajhák voltak
(társszerző: Budai Lotti), 2023

A kulcs, 2024

Micsoda szinglik voltak
(társszerző: Budai Lotti), 2024

A napló, 2025

Micsoda barátnők voltak
(társszerző: Budai Lotti, Fodor Marcsi), 2025

Micsoda barátnők voltak – Gyermekkönyv
(társszerző: Budai Lotti, Fodor Marcsi), 2025

Orchideák, 2025

Minden anyának, aki a nyári szünetre készül.
Vagy nyári szüneten van. Vagy utána. Szóval… minden anyának.

Meg igazából a nem anyáknak is. Valójában mindenkinek.
Csak hogy mindenki tudja, milyen is egy igazi nyári szünet gyerek(ek)kel.

„A gyerekek kiszívják a vérünket, lerágják a húsunkat. Ezért időnként meg kell szabadulni tőlük, mert a gyerek érdeke is, hogy folyamatosan jól rágható és jól szívható, pihent anyja – és persze apja is – legyen neki.”
Vekerdy Tamás

ELŐSZÓ

Brit tudósok szerint (nem röhög :D) a legszebb gyerekkori emlékeink nagy részét nyáron szerezzük. A nyári szünetben. Nem tudom, szükséges-e ezt magyarázni, hogy vajon miért.

De azért inkább mégis elmagyarázom.

A rengeteg napsütés miatt, mert meleg van, minden tiszta szín: az emberek, a természet, minden. Mert szünet van az iskolában, nem kell tanulni, sokáig lehet aludni, mert lehet strandra, táborokba menni, a fesztiválok és a szabadtéri koncertek miatt, mert többet lehetünk együtt a szeretteinkkel, a családunkkal és a barátainkkal, mert ilyenkor minden ember picit többet él, és ebből adódóan nyáron általában jobb kedvűek és boldogabbak is vagyunk.

Még nincs vége! Folytatom.

Mert nyáron csodálatos a napfelkelte és a naplemente, mert a csillagos égboltban a fűben fekve is lehet gyönyörködni. (Sőt, talán úgy a legjobb.) Mert szuper várat lehet építeni vizes homokból, lepkéket kergetni, buborékot fújni, vízipisztollyal csatázni, mert hajmosás után nem kell a hajszárító, mert a napocska fél óra alatt bármit megszárít, mert pörgős szoknyákat lehet hordani, és piknikezni a mezőn, addig olvasni egy könyvet, ameddig csak akarjuk, mert másnap nincs suli. És mert rengeteg édes görögdinnyét lehet enni, meg lángost, meg fagyit, meg főtt kukoricát. És limonádét inni.

Meg Aperolt.

Ja, nem, azok már a legszebb felnőttkori emlékekhez kapcsolódnak. Bocsi! :)

Na, és akkor tessék, egyszer csak összeér, találkozik a kettő. Mármint a gyerekkori meg a felnőttkori nyár. Van egy csomó emléked arról, hogy milyen volt a nyári szünet. És akkor gyereked lesz, és minimum dupla olyan jót kívánsz, és próbálsz meg tervezni neki is, mert hát a gyereknek a szülője (általában) többet és jobbat akar, mint ami neki adatott. Úgy, hogy közben az ő belső gyereke is elmondhatatlanul várja a nyarat, hiszen tessék, fél perc alatt gyűjtöttem össze én is két bekezdésnyi szép pillanatot és emléket a nyári szünetekről. (És ez még messze nem az összes!) Naná, hogy ezek után várjuk a nyári szünetet. Mindannyian várjuk a nyári szünetet!

Az azonban felnőttként, pláne szülőként már nem mindig ennyire felhőtlen. És nem tartalmaz annyi dolgot, amire később szép emlékként tekinthetünk vissza. (Bár itt azért picit leállnék vitatkozni magammal, mert a saját tapasztalatom, hogy a múltra általában mindig úgy emlékszünk, hogy akkor minden jobb volt. Szóval a most nem annyira jónak véltre is egy nap csodás időszakként fogunk emlékszeni. De ettől függetlenül tény. :) Már nem csak…, sőt, gyakorlatilag néhány aprócska százalékot leszámítva szinte egyáltalán nem arról szól a nyári szünet, hogy a szülő jól érezze magát. Hanem arról, hogy a gyerek jól érezze magát, amikor csak lehet, a szülőjével, és amikor már nem megoldható, akkor a fennmaradó időben is úgy legyen biztosítva a felügyelete, hogy természetesen akkor is fantasztikusan érezze magát. Nagymamánál, rokonoknál, ismerősöknél, időnként barátoknál, vagy táborban, vagy… Mindegy, csak valahol, valaki vigyázzon rá, miközben épp élete legmeghatározóbb és legszebb élményeit gyűjti.

Mert tíz hét sok idő. Plusz-mínusz… nagyjából hetven nap. Hetven! És tudom (emlékszem), hogy van az anyaságnak az a korai szakasza, amikor nincs különbség nyári vagy téli szünet között, szerda vagy vasárnap között, január vagy július között.

De aztán lesz.

Amikor már lehet, hogy dolgozol a gyerek(ek) mellett. Vagy lehet, nem mindegy, hogy a pici mellett otthon van(nak)-e még a nagy(ok) is.

És eljön az az időszak is, amikor volt már ilyen és olyan nyár is, sőt, már annyi volt, hogy elvonási tüneteid vannak, és azt mondod: szeretnék végre tényleg úgy elmenni a strandra, hogy kicsit újra napozok is. Szeretnék úgy elmenni fagyizni, hogy nem kell végül nekem megennem az epreset (amit utálok!), mert hiába mondtam, hogy ne a szín miatt válasszanak fagyit, végül csak az enyémet kérik, mert tényleg az a finomabb. (Bármit is eszik anya, az mindig finomabb.) És szeretnék spontán nyári programokat. Szeretnék sötétedés után még nem otthon lenni és altatni, vagy valaki álmát őrizni. Nem szeretnék hazamenni a falunapról a legjobb koncertek előtt, mert fáradtak a gyerekek, és hisztizni fognak, ha borul az esti rutin. És szeretnék az én barátnőimmel is időt tölteni, nem csak az övéikkel – ha lehet –, nem a homokozó szélén nyomorogva. És szeretnék egy szülinapot a családom nélkül megünnepelni, mert egyébként is az év 365 napjában a családommal vagyok, semmi különleges nincs abban, ha még a születésem napján – amiből viszont csak egyetlen van egy évben – is velük vagyok.

De persze ez nem azt jelenti, hogy nem lehet és nincs is számtalan szép nyári pillanatunk, emlékünk a gyerekeinkkel. Rengeteg van! Csakhogy ha ezek szóba jönnek, egy csapásra fordul a kocka, és megint megkapjuk: miért panaszkodunk már megint erre is. Hát csak a strandon szórakoztunk meg pancsikáltunk egész nap. Még napon is voltunk, barnultunk is közben. Mondjuk, hogy ki mennyit barnul a (már hál’ istennek) árnyékosított gyerekmedencében, meg az egyik medencéből a másikba rohangálás közben, féloldalasra, mert a bal oldaladon mindig ott egy gyerek, közben pedig még üvöltözöl is egész nap, hogy várjatok, ne rohanjatok, el ne essetek, szóljatok, ha átmentek, és így tovább… Mondjuk, az üvöltözés nem befolyásolja a barnulást, ellenben azt a bizonyos szórakozást nagyon is.

Szóval arra akarok kilyukadni, hogy a nyári szünet gyerek(kek)kel szép és jó dolog, meg élményekkel teli időszak, de közben rohadtul fárasztó, megterhelő, iszonyatosan felelősségteljes is, és pénzt is kereső dolgozó nőként számtalan extra kihívással teli, hogy hetven (plusz-mínusz néhány) napon keresztül mégis mit csinálj a gyerekeiddel, amíg neked mondjuk két-három hét szabadságot leszámítva ugyanúgy dolgoznod kell. Igen, az legjobb esetben is negyvenkilenc nap.

De ezzel a könyvvel nem a panaszkodás volt a célom. Sőt! A történetemnek mind a négy női főszereplője – ahogy én is – elmondhatatlanul hálás azért, mert anyák lehetnek. Tudjuk, hogy sokaknak ez nagy álmuk, valakiknek talán az is marad, és hogy tényleg mennyien adnák a fél karjukat azért, hogy cseréljenek. Attól viszont, hogy a mi álmunk megvalósult, még lehetnek olyan momentumai, amik a rémálom szóval jobban definiálhatóak.

A könyvvel és a történettel az a célom, hogy egyrészt picit megmutassam, milyen is egy nyári szünet gyerek(ek)kel, férjekkel, dolgozó férjekkel, vagy akár egyedülálló nőként és társas egyedülálló nőként. És milyen egy nyári szünet sok ilyen nyári szünet után. Valamint hogy lássuk, mások is vannak ugyanabban vagy nagyon hasonlóban, mint mi. Még ha azt is hisszük, hogy ez biztosan csak velünk történik meg, másnak biztosan jobban megy, könnyebben, ügyesebben megoldja. De az a helyzet, hogy nem, kedves Olvasó, nem vagy egyedül. Ezzel sem. A nyári szünet másnak is egyszerre szép és nehéz.

Viszont rájöttem, hogy van két dolog, ami nagyon sokat tud segíteni, hogy – ahogy Fodor Marcsi barátnőm is írta a borító ajánlójában – túlélős nyárból megélőssé tudja tenni a nyarat. (Is.). Az egyik a humor. Ne veszítsük el a humorérzékünket, és nevessünk, amin és akin csak tudunk. Igen, magunkon is. Számtalan helyzetet menthet meg, vagy ha meg nem is ment, de könnyebbé fogja tenni. A másik nagy segítséget pedig a barátok jelentik. Az igaz barátok. A mai világban annyira elszigetelődtünk. Egyedül akarunk megoldani mindent, mert szuperanyák vagyunk, és nem akarjuk magunkat törékeny állapotunkban megmutatni, mert szégyelljük, amiben vagyunk mi vagy éppen akár a gyerekeink, és mert nem akarjuk a másikat terhelni, mert biztos neki is megvan a maga baja. Meg is van. De higgyétek el nekem, ahogy a történet is rá fog majd világítani erre: igaz barátokkal a nehéz is kicsit könnyebb. Például a nyári szünet is. Ez volt a célom, hogy ezeket mutassam meg nektek ezzel a történettel. Őszintén, de sok nevetéssel.

Meg hogy annyi sírás után picit meg is nevettesselek titeket. Bízom benne, hogy sikerült!

Csodás nyarat kívánok nektek, és sok-sok énidőt, amikor olvashatjátok, például a Nyári szünetet.

Zubor Rozi

JANUÁR

VISSZASZÁMLÁLÁS

– Már csak négy, lányok! Ezt még bírjátok ki! Mindjárt vége ennek a sorozatnak! – préseli ki magából Iza, miközben megpróbál észrevétlenül letörölni egy izzadságcseppet a halántékáról. De hiába igyekszik leplezni, az óráira járók ismerik már annyira, hogy tudják, noha ő az edző, a két hét téli szünet után bizony az új év első reformerpilates-órája neki is nagyon megszenvedős. Pláne a sajátja. – Dolgozzuk le azokat a fránya diós bejgliket, és adjunk ki magunkból mindent, ami felgyülemlett bennünk az elmúlt napokban. Visítozó, veszekedő, verekedő gyerekek, telefonjaikat napestig nyomkodó férjek és beszólogatós anyósok. Na, ez az utolsó… és most… megtart!

– Tartja a fa…! – csúszik ki Rami száján az első sorban, miközben önhatalmúlag úgy dönt, hogy ő aztán biztosan nem várja meg, míg Iza mondja, inkább most azonnal felveszi egy kis nyújtás és lelazítás céljából a babapózt. De barátnője, aki jelen esetben inkább az edző szerepét tölti be, azonnal kapcsol, és reagál is:

– Jó, nyugi, csak vicceltem! – hazudja. – Feküdjünk le mindannyian babapózba, ahogy Rami, aki már pont csinálja is, és nyújtózkodjunk jó előre a karunkkal, mielőtt folytatjuk.

– Folytatjuuuk? – szólal meg ekkor lihegve, és közben a csuklóján található órájára sandítva másik barátnője, Anett, szintén az első sorban. – Gondolom, úgy értetted, hogy már csak a nyújtással folytatjuk. Ugye, Iza drágám, így értetted? Nem azért, csak öt perc múlva elvileg vége az órának, és muszáj utána rohannom, hogy időben odaérjek az…

– Jaj, ne már…! Most komolyan, Anett, hova kell neked még az új év második napján is időben odaérned? – kérdezi Bogi, a négyesfogat utolsó tagja a második sorban, miközben a többiekkel együtt ő is óvatosan, csigolyáról csigolyára felgördül.

– Tudjátok, a születésnapi ebédre a szüleimmel. Délre van asztalunk. Mondtam is a szilveszteri buliban, hogy valamiért idén nagyon ragaszkodtak hozzá, hogy mindenképp tartsuk meg.

– Én emlékszem! Amikor másodszor koccintottunk, már a születésnapodra, éjfél után kicsivel, akkor említetted. De… nem úgy volt, hogy azt lemondod? – kérdezi Rami.

– Hát… szóval az történt, hogy másnap, mire kiment belőlem annak a két koccintás után elfogyasztott pohárka pezsgőnek, meg aztán még ugye volt azt hiszem egy harmadik is… de az lehet, hogy már csak kölyökpezsgő volt, ebben máig nem vagyok biztos. Na, szóval mire mindháromnak kiment a hatása, az történt, hogy valahogy a bátorságom is elpárolgott.

– Írj nekik üzenetet, hogy nem vagy jól – zárná rövidre Rami.

– Áh, azonnal levágnák, hogy nem mondok igazat. Tudjátok, hogy nem is tudok hazudni, meg legutoljára akkor voltam lázas, amikor az ikrek picik voltak, és bárhogy is számolom, az lassan nagyjából hét évvel ezelőtt volt. És akkor is tejlázról volt szó. Arról nem is beszélve, hogy már biztosan úton is vannak Budapestre. Ha most mondanám le, még képesek lennének, és megjelennének nálunk… Na, és akkor aztán azt hallgathatnám egész hátralévő életemben anyámtól, hogy nem mondtam igazat nekik, és bukták az asztalt is, pedig ki mindenkit felhívtak csak azért, hogy a drága lányuk születésnapját ott tarthassák. Még ha azt éppenséggel pont nem is tudják, hogy hányadikat. Jó, apu talán tudja…

– Rendben, most már akkor tényleg ne mondd le. De dél… Az még több mint két óra! – számol hangosan Iza. – Egyébként igen, már a nyújtás jön, nyugi. Ez volt az utolsó gyakorlat, amit mára szántam nektek. Talán így a szünet utáni visszatéréshez elég lesz kezdetnek. Úgyhogy lépjetek is ki a gép egyik oldalára, és támasszátok ki a lábatokat, ahogy szoktuk. Nyújtva az elöl lévő láb…

– Igen, képzeld, én is tudom, hogy még van két órám, de addig még le kell gyorsan mosnom magamról a fantasztikus órád illathozadékát, arcot is kell rajzolnom magamnak, a hajammal is kellene csinálnom valamit, és ki is kellene vasalnom mindenki ruháját. Ja, és ott vannak a gyerekek, Attila, még oda is kell jutni, parkolóhelyet találni, és tudjátok, hogy mindig bele kell azt is kalkulálni, hogy bármi történhet az út közben is.

– Na, várj csak… Te nem vasaltál már ki tegnap este mindent? – kérdezi, némiképp rájátszva a meglepettségére Rami. – Te jó ég, Anett! És hogy tudtál így egyáltalán este elaludni? Aludtál egyáltalán?

– Haha! Nagyon vicces vagy! Képzeld, simán tudok úgy is aludni, hogy nincsenek másnapra kivasalva a ruháink! – mondja határozottan Anett.

– Nem, nem tudsz – vágja közbe Bogi, mire a teremben jelenlévőkből egytől egyig kibukik a nevetés, beleértve a négy barátnőt is.

Igen, még Anett is nevet, bár picikét fura neki a szituáció, hiszen általában az ő poénjain szoktak nevetni. De nem bánja. És mind tudják is: minden viccnek a fele igaz – jelen esetben az egésze is. Végül mégse bírja ki, hogy azért valamivel ne csapja le ezt a magas labdát.

– Nem azt mondják, hogy az új év első napján nem szabad házimunkát végezni, mert akkor egész évben azt csináljuk? Hát, tudjátok… Akar a fene egész évben vasalni!

– Szép mentés, Anett, csakhogy van itt két apróság – kezd bele Rami – Az egyik az, hogy bárcsak ezen múlna az egész éves házimunkavégzési mennyiségünk. Szerintem szépanyáink ezt azért találták ki, hogy legalább legyen egyetlen nap az évben, amikor az asszonyok pihenhetnek. A másik pedig, hogy szerintem egyébként te akarsz, nagyon is akarsz egész évben vasalni. Csak valamiért nem vallod be, hogy valójában imádod csinálni ezt is. Meg suvikszolni. Meg port törölgetni.

Ám ekkor a biztonság kedvéért, hogy még csak véletlenül se legyen sértődés a viccelődés vége, Rami gyorsan felpattan a gépéről, odaszalad Anetthez, és szorosan átöleli:

– De ezzel az égvilágon semmi baj nincs, Anett! Mi így szeretünk! Így is! A mi harminchét éves rendmániás barátnőnket – teszi hozzá, és egy nagy, cuppanós puszit nyom Anett arcára.

– Így-így! – ismétli meg a négyes fogat másik két tagja, Bogi és Iza is.

– Annyira biztos voltam benne, hogy nem fogod kihagyni a korommal való viccelődést – mondja gyorsan a meghatottságát leplezve Anett, akinek noha nem szokása kimutatni az érzéseit, nem is az az ölelkező típus, de – talán pont ezért – legbelül valójában nagyon jólesett, hogy barátnője kicsit a karja közé zárta. – Mostantól addig ez lesz minden poén csattanója, míg áprilisban Iza is be nem tölti a harminchetet?

– Engem aztán ne keverj ebbe bele! És kérlek, ne is emlékeztess rá! Hallani sem akarok arról, hogy megint egy évvel öregebb leszek – feleli a fülét gyorsan befogva Iza. – Nekem még van három hónapom, amíg ilyen kis ropogós harminchat vagyok, azt szeretném önfeledten kiélvezni. És közben váltsunk lábat, lányok! – teszi hozzá, és gyorsan körbenéz, mit szól hozzá a többi vendég, hogy a legjobb barátnőivel szokásukhoz híven megint itt műsoroznak. Látva azonban a fáradt, de mosolygó tekintetekkel teli, telt házas termet, ezúttal is megnyuszik.

Szeretnek Iza óráira járni. Nem csak mert újév van, és ilyenkor mindenki megfogadja, hogy életmódot vált, rendszeresen sportol, lefogy, ésatöbbi. Az ő óráira mindig pikk-pakk betelnek a helyek, mert noha kemény edzéseket tart, a hangulat mindig nagyon jó. Mindenkihez külön-külön is van pár kedves szava, és egyszerűen olyan pozitív, élettel teli energiával rendelkezik, ami hatására olyan motiváltsággal nyomja végig mindenki az órát, mintha ott akkor, abban a pillanatban az életükben nem is lenne semmi fontosabb annál az óránál. És ezt szeretik, mert valójában sokan pont ezért járnak mozogni: hogy legalább egy órára kikapcsolhassák az agyukat, elmenekülhessenek a valóságból, és ne foglalkozzanak semmi és senki mással. Se a házasságukkal, se a gyerekeikkel, se az anyjukkal (az anyósukkal meg aztán pláne ne), se a befizetendő számlákkal, a munkahelyi nehézségekkel, a globális felmelegedéssel, az éppen a világban dúló háborúkkal és a gyerekeik jövőjével. Csak azzal, hogy most bal lábbal lépnek-e előre, vagy jobbal, na meg azzal, hogy már csak négy…

– Ropogós… – ismétli meg közben Rami kuncogva.

– Hallottam ám! – adja összehúzott szemöldökkel Rami tudtára Iza, miközben a teremben megint hangosan felderül mindenki.

– Egyébként most lehet, hogy megint nevetni fogtok – veszi vissza magához a szót Anett –, de tegnap este tényleg simán tudtam aludni. Mondjuk ebben a gyerekek is segítettek. Olyan édesek voltak, a születésnapom alkalmából azt mondták, hogy választhatok öt-öt dolgot, és mindent szó nélkül, veszekedés nélkül meg fognak csinálni. Az esti rutinon belül választottam a vacsorázást, fürdést, fogmosást, felöltözést és az ágyba fekvést, úgyhogy a szokotthoz képest kicsit korábban is kerültünk mind az ágyba. Na de vasalás nélkül is! Azért is kell most rohannom… Pedig tudjátok, hogy én soha nem alszom bele az altatásokba, hogy nem fekszem le addig, amíg nem csináltam meg minden betervezett dolgot, és nem készítettem elő mindent másnap reggelre. De basszus, most még arra sem emlékszem, hogy egyáltalán a mese végére értem-e. Képzeljétek: reggel Alex szobájában keltem. Igen, konkrétan a fiam ágyában! Amikor kinyitottuk a szemünket, úgy néztünk egymásra, mint amikor egy egyéjszakás kaland után kelsz fel, és…

– Na, mesélj már, milyen…? – vág szemtelenül a szavába Rami. Na, nem azért, mert nem tudja a választ. Ha valaki, ő pontosan tisztában van egy egyéjszakás kaland minden részletével, hiszen a régi életében nem egyben volt része, viszont azt is tudja, hogy Anett barátnőjének viszont még soha. – Milyen egy egyéjszakás kaland után felkelni?

– Bleee – nyújtja ki a nyelvét Anett Ramira. – Akkor a kötekedők kedvéért pontosítok: úgy néztünk egymásra, ahogy elképzeléseim szerint egy egyéjszakás kaland után nézhet egymásra két vadidegen egy átdorbézolt éjszaka másnapján, akik azt se tudják hirtelen, hogy hol vannak, ki a másik, aki farkasszemet néz velük, és mi a fenét keresnek az ágyukban?!

– Tisztára, mint az Aranyfürtöcske sztorija, nem?! – nevet újra Rami. – Ki aludt az ágyacskámban? Ki evett a tányérkámból?

– Bocsánat, hogy közbeszólok, de azt hiszem, elvesztettem a fonalat – szólal meg ezen a ponton Bogi is. – Megkérdezhetem, hogy jutottunk el a vasalástól az egyéjszakás kalandon át az Aranyfürtöcskéről és a három medvéről szóló meséig?

– Ez nem a Hófehérkében volt? – kérdezi Iza. – Tudjátok, amikor hazajönnek a törpék, és ott találják Hófehérkét.

– Várjatok, megkérdezem a ChatGPT-t – mondja Rami, és már a kezében is a telefonja.

– Jaj, istenem, megint olyan dolgokon akadtok fenn… A lényeg, hogy fogalmam sincs, hogy reggel melyikünk lepődött meg jobban, ő vagy én, hiszen tudjátok, hogy soha életükben nem aludtam együtt egyik gyerekemmel sem.

– Pedig milyen jó is az, a gyerekkel összebújva aludni, fogni a kis kezét, hallgatni a kis szuszogását, érezni az illatát… Imádom! – váltott teljesen más hangszínre Bogi. Végre, ez az ő témája!

– Hát, nem tudom… Én azért jobban szeretek Kornéllal összebújva aludni, mint a lányokkal – kontrázik rá rögtön Iza is, és magában még hozzáteszi: Vagyis csak szeretnék. De ezt már a többiek nem hallják.

– Mindkettőben volt – mondja Rami, amit hirtelen senki nem ért.

– Mi volt mindkettőben? – kérdezi Anett.

– Ilyen „ki aludt az ágyacskámban?” kérdés. Azt mondja a ChatGPT, hogy mindkettő mesében volt hasonló jelenet, hasonló mondatokkal. És mivel tudom, hogy a következő kérdésetek az lenne, hogy vajon melyik mese volt előbb, melyik mesét koppintották a másikról, ezt is megkérdeztem. A Hófehérke volt az első! Hoppácska, mi? Fogadjunk, hogy erre nem gondoltatok! Azt írja, hogy a Grimm-testvérek 1812-ben megjelent könyvében volt először, bár ők is népmesékből gyűjtötték és dolgozták fel a történetet. Az Aranyfürtöcske – illetve egyes források szerint az Aranyhaj és a három medve – első írott formája 1837-es. Egyébként akkor még nem is kislány, hanem egy rosszindulatú öregasszony volt a főszereplő. Na, és most az irodalmi ötpercem után, ha már ennyire érdeklődtök, elárulom, hogy én David Beckhammel szeretnék… – darálja Rami, és végre levegőt is vesz. Sőt, mielőtt ezt a mondatát befejezi, a hangulat fokozása érdekében egy pillanatra megáll, megköszörüli a torkát, majd csak azután folytatja: – együtt aludni! – mondja, de mind tudják, hogy egészen másra gondolt.

– Kivel?! – lepődik meg Bogi.

– Jézusom, Bogi, te tényleg egy másik bolygón élsz… Da-vid Beck-ham! – mondja lassan, szótagolva Rami. – Ő egy világhírű fo…

– Rami! Mondtam már… Attól még, hogy waldorfosok vagyunk, nincs tévénk, és nem a közösségi médián meg a Netflixen lógok egész nap, még nem vagyok sem ufó, sem tájékozatlan, sem hülye. Jó? Köszi… Én is tudom, kicsoda David Beckham. Még a nyolcvanhárom éves nagyanyám is tudja, kicsoda David Beckham. Nem azért kérdeztem vissza – fakad ki Bogi, mert ez (is) állandó viccelődési téma közöttük –, csak picit meglepett a választása. Nem lenne kicsit öreg hozzád?

– Mindig is buktam az idősebb pasikra. Tudjátok…

– És mi lenne Gergővel? – kérdezi a szilveszteri beszélgetésük után kicsit félve Iza.

– Őszintén? Szerintem ő örülne is. Elkérné Davidtől gyorsan Victoria számát, és rohanna hozzá egy üveg whiskyvel, akár az éjszaka közepén is, ahogy szokta. Csak nem kellene Munkának hívnia Vikikét, ahogy most Nikikét, meg Bettikét, meg még ki tudja, kiket hív annak – próbálja Rami elpoénkodni, de ahogy befejezi a mondatot, már nem mosolyog. Kicsit megremeg a szája széle, ahogy eszébe jut a szilvesztereste, amikor még úgy tűnt, hogy újra jó minden. Hogy talán újra visszataláltak egymáshoz. Hogy a menthetetlennek vélt talán mégis megmenthető. Aztán jó néhány pohár ital elfogyasztása után ismét sikerült összeveszniük, és végül Gergő akkor is lelépett otthonról, ahogy oly sok estén már, mióta együtt vannak. Szép kis újévkezdés… De most nem akar erre gondolni. Megköszörüli a torkát, és inkább megpróbál gyorsan visszatérni az eredeti témához. A barátnői sem firtatják tovább, most úgysem tudna mesélni. Majd ha újra csak négyesben lesznek, kifaggatják. – Szóval Anett, bealudtál az egyéjszakásba, akarom mondani: a meseolvasásba a gyerekszobában?

– Be… – zárja le sürgetőleg ennyivel Anett, mert tényleg indulnia kéne, de Bogi nem hagyja annyiban.

– Szerintem egyébként ebben nincs semmi különös. A közös szilveszteri-szülinapi bulink után ki nem dőlt már ki tegnap este nyolckor? – próbálja bevonni a beszélgetésbe újra a többieket is. Mondjuk Bogiról köztudott, hogy egyébként is a korai lefekvés híve, olyannyira, hogy ő szíve szerint még az óév utolsó napján is a szokásos időben küldte volna a gyerekeit aludni. És magát is. Legkésőbb fél nyolckor. Inkább kel fel reggel korábban. De hát a szilveszter az szilveszter, és ha az ember barátnőjének az új év első napján van születésnapja – ráadásul az első órában is született –, akkor nagyon mentség sincs a buliból való kimaradásra. Meg a gyerekei is mindig nagyon várják ezt a közös ünneplést.

– Nálunk a lányok úgy élvezték a kis szilveszteri bulizást, hogy ők tegnap este is kölyökpezsgőt ittak volna a vacsorához, és kérték, hogy legyen megint „Törpparty” lefekvés előtt – mesélte Iza.

– Nem emlékeztetnek valakire? Tiszta anyjuk – kacsint Rami Izára, és ebben a pillanatban egyszerre jut eszükbe az egyik közös újévi fogadalmuk. Ahogy visszatekintettek az elmúlt időszakra, rá kellett jönniük, hogy megint eltelt egy év, amikor nem történt velük… igazából semmi. Mármint… persze, egy csomó minden történt, ami őket is érintette. A gyerekekkel. A családdal. A férjükkel. A munkahelyükön. De olyan, ami csak értük volt, ami csak róluk szólt, az ő boldogságukról vagy jóllétükről, nem volt. Ezért megfogadták szilveszterkor, hogy hét gyerek ide vagy oda, a következő nyár az övék lesz. Jó: az övék is. Újra róluk is fog szólni. Idén nyáron magukra is újra igent mondanak! Végre pihennek is, nem csak állandóan csinálnak valamit. Végre magukkal is foglalkoznak, nem csak állandóan másokról gondoskodnak. Végre újra szórakoznak, élnek, és lazítanak kicsit a tudatosság olykor túl szoros gyeplőjén. Olvasnak, napoznak, naplementét néznek, Aperoloznak, nem csak a kihűlt kávét vedelik a fáradtság ellen, és újra szórakoznak, buliznak, hajnalig mezítláb táncolnak, mint a régi, szép, gyermektelen időkben.

Nem telhetetlenek, nem akarnak elsőre túl sokat: egy lazább, önfeledtebb nyárban egyetlen hétvégét, amikor végre elutaznának közösen pihenni, és összvissz két kimenős, táncolós estét, amikor nem kell altatásra hazaérni, és másnap reggel hatkor felkelni, és az egész családnak reggelit készíteni, ebédet odarakni, vonatpályát építeni, Barbie-zni, huszonnyolc Bogyó és Babócát elolvasni reggel kilencig. Ennyit talán megérdemelnek ők is hét év után, ami csak az anyaságról szólt. Majd folyatja:

– Nekünk egyébként iszonyatosan kitolódott a lefekvési idő így a téli szünet végére – vallja be. – Én most nem is tudom még elképzelni, hogy hétfőn hogyan fogunk tudni reggel hatkor felkelni, hogy háromnegyed nyolcra időben beérjünk a suliba.

– Megmondom én: van még két nap, be kell állítani minden napra az ébresztőt, már holnapra is, és mindegyik nap picit korábban kell kelni, egyre közelebb a hétfő reggeli ébresztési időponthoz – jelenti ki Anett. – De biztosan nem lesz könnyű egy ilyen fárasztó téli szünet után. Pláne, ha még kiderül, hogy ne adj’ isten valami vírus is lappang bennem, azért vagyok ilyen fáradt. Reménykedem még, hátha tényleg csak a kimerültség.

– Ja… Ennyit a SZÜNET-ről, meg a „jó pihenést”-ről! – idézi fel Rami a tanárok és az óvó nénik kedvenc, a szünetek előtt leggyakrabban használt elköszönését. – Pihenés… Kinek pihenés? Majd hétfőtől, ha minden gyerek újra intézményben lesz, akkor kezdődhet a pihenés, nem?

– Vírus? – szól ekkor közbe Iza, mikor leesik neki, mit mondott az előbb Anett. – Nemrég még azt mondtad, hogy te nem szoktál beteg lenni. És én sem emlékszem, hogy valaha láttalak-e annak, Anett. De hogy őszinte legyek, remélem, nem is most kezded el. Imádom a gyerekeimet, tudjátok, hogy nem véletlenül választottam a főállású anyaságot. Azért is vállalok csak heti néhány pilatesórát itt, mert ez nekem kikapcsolódás, mondhatni énidő, nem munka. De most be kell valljam, hogy ez után a téli szünet után minimum egy hétig nem szeretnék otthon nyolc és négy óra között egyáltalán gyereket látni. Csak egyetlen rövidke hétig! Beteget meg pláne nem… Úgyhogy Anett, remélem, semmilyen vírusról szó sincs… Váltsunk közben lábat, lányok, menjünk át a másik oldalra!

– Beteget, mondjuk, én se szeretnék – mondja Bogi. – De bevallom, én egyáltalán nem örülök, hogy vége a szünetnek. Persze, akadt fárasztó része is, de ha újra beindulnak a mindennapok, az is baromira fárasztó lesz. Korai kelés, a rengeteg sütés, az iskolai alkalmak, évszakos nagytakarítással kezdjük az évet, és mi leszünk rögtön a gyümölcshetesek is. Szóval mi igazából már most nagyon várjuk a tavaszi szünetet. Úúú, és aztán a nyári szünetet! Múltkor a gyerekekkel is pont arról beszélgettünk, hogy mennyi mindent fogunk a nyáron csinálni. Képzeljétek, Zéténnyel készítettünk is egy visszaszámlálót. Már csak százhatvankilenc nap, és kezdődik a vakáció, és végre tíz hétig nem kell korán felkelni, ide menni, oda rohanni, ezt csinálni, azt csinálni…

– Jézusom, Bogi, ezt most miért kellett bemondani? – borul rá a reformer gépre Rami, miközben sírást imitál.

– Muszáj így kezdeni ezt a reményekkel teli szép új évet? – folytatja Iza. – Nyári szünet, jézusom! Nyaralás, utazás, a nyári táborok, a strandolások, az állandóan éhes és/vagy unatkozó gyerekek. Előbb érjen már véget ez a fránya téli szünet, és aztán először ezt kipihenném, mielőtt egyáltalán bármilyen más szünetre gondolnék.

– Maximálisan egyetértek Izával! Mindent a maga idejében. Először tudjuk le a tavaszi szünetet, aztán jöhet a nyári. Addig még rengeteg szerveznivaló van. De mindenekelőtt essek túl a mai ebéden, anélkül, hogy bealszom – mondja Anett, majd elgondolkodik. – Nem lehet egyébként, hogy valami front van?! Lehet, azt érzem. Vagy telihold? Újhold? Szuperhold? Valami?

– Hát, holnap telihold lesz… – mondja Bogi.

– Ez az! Akkor biztos csak ez lehet a háttérben – vágja rá megkönnyebbülten Anett. – De ti nem érzitek? Nem vagytok a szokottnál fáradtabbak? Ahh, megyek. Semmi kedvem az egészhez… Sem az ebédhez, sem a vasaláshoz.

– Na, basszus, Anett, ez nem a telihold. Te tényleg beteg leszel, ha már vasalni sincs kedved! – bukik ki Izából. – Majd az óra után dupla adag fertőtlenítővel töröld át a géped, légyszi! Biztos, ami biztos.

– Alapból annyival szokta – emlékezteti Bogi. – Óra előtt és után is.

– Gyorsan akkor vegyünk pár nagy levegőt, és engedjük ki a központunkat. Orrunkon be, szánkon ki. Még egyszer orrunkon be, szánkon ki. Egészségetekre, lányok, ügyesek voltatok! – tapsol Iza zárás gyanánt. – Aztán menj, Anett, vidd a bacijaidat, meg nehogy nekünk elkéss, mert aztán hallgathatod a következő születésnapodig anyádtól, hogy késtél harminchét másodpercet.

– Nem baj, legalább megtudja, mit kapunk mi tőle minden alkalommal, ha véletlenül esetleg mi is késünk pár percet – jegyzi meg Rami.

– Gondolom, a pár perc alatt nem a fél-egyórás késéseidre gondolsz? – kérdez vissza rögtön Anett, miközben óriásiakat ásítozva szedi össze a holmiját.

– Tudod, nem én kések, hanem a világ siet – válaszolja coelhói bölcsességgel, mire újra felnevetnek, és közben Anett végez is a pakolással.

– Akkor hétfőn fél kilenckor újra itt! Jöttök?

– Én biztosan itt leszek – feleli hangosan Iza, hogy a többi órára járó vendég is hallja.

– Én is – mondja Bogi.

– Reggel én viszem Danit suliba, tuti nagy lesz a forgalom, de i… – magyarázkodik már előre Rami, aki valóban, ahogy tényleg mindenhonnan, így a pilatesórákról is mindig elkésik. Jól tudja, hogy Anettnek igaza van, de sose adná meg neki azt az örömet, hogy beismerje. – …itt leszek! – zárja végül határozottan a mondatát.

– Jó, akkor te nyolcat írj fel, így kezdésre talán ide is érsz – szúrja oda még utoljára Anett. A vasalós és a születésnapi viccelődések után ennyi tőle is belefér. Majd az órájára pillant: – Bocsi, csajok, rohannom kell, mert tényleg elkésünk az ebédről. Csak be ne aludjak majd az anyám unalmas, ezerszer elmesélt sztorijai közben… Köszi az órát, Iza! Hétfőn találkozunk! – Azzal már ott sincs.

– Ja, reméljük! Kis dugót és jobbulást – szól utána még Rami, amire a többiek nem túl kedves pillantásokkal tekintenek rá. Különösen Bogi, akiben az óra utolsó percei óta furcsa érzések motoszkálnak, de egyelőre nem ad hangot nekik. Úgyhogy Rami gyorsan, gondolkodás nélkül, terelő célzattal azt mondja, ami először eszébe jut: – Csórikám… Hogy pont ezt örökölte az anyjától, ezt a pontosságmániáját…

– Inkább úgy mondanám, hogy szegény nem véletlenül lett ilyen. Pont az anyja miatt – korrigálja Bogi, és mindannyian nagyot sóhajtanak, amikor eszükbe jut, miket mesélt barátnőjük a gyermekkoráról és szigorú, maximalista anyjáról. Hogy újfent megtörje a csendet, és a feszültséget is oldja, Bogi egy kérdést tesz fel Raminak és Izának, de ahogy ezt megteszi, már meg is bánja, hogy szóba hozta a témát.

– Na, és ti gondolkodtatok már, hogy mikor és hova menjünk idén a szokásos nyári családi közös nyaralásunkra? És a négyes B.A.R.I.-nősre?

– Mit is mondtál, Bogi, száz… mennyi nap is van még nyári szünetig? – kérdez vissza először Rami, mielőtt bármit is válaszolna a kérdésre.

– Mától pontosan százhatvankilenc nap van hátra a nyári szünet első napjáig – feleli Bogi.

– Na… amíg az a százas el nem tűnik ennek a most még szerencsére szép nagy háromjegyű számnak az elejéről, addig hallani sem akarunk a nyári szünetről – folytatja Iza, mire Rami is bólogatva helyesel. – A közös kimenőt egyébként is Anett szerette volna megszervezni, ő meg már itt sincs, szóval erről majd úgy beszéljünk, ha ő is itt van. De még ne most.

– Rendben, én megígérem, hogy nem szólok egy szót sem. Csak aztán ne rám legyetek majd dühösek, amikor kiderül, hogy túl késő már mindenhez… – mondja Bogi, és mivel közben ők is átöltöztek, elindulnak haza. Az edzőruhát farmerre cserélik, amit az ünnepek után kicsit mindenki nehezebben gombolt be. Ilyen ez. Pár percet kell csak kibírni, és otthon újra a kényelmes melegítőnadrágjukba bújhatnak.

Kilépve a pilatesstúdióból mindannyian visszaváltanak anyaüzemmódba. Egy óra. Csupán egyetlen órára csekkoltak ki. Mégis, ez az egy óra, amíg nem anyák voltak, csak nők, négy nő, négy barátnő, és ráadásul együtt, hihetetlenül sokat adott nekik. Legalább egy kicsit visszatöltöttek mindannyian a téli szünet alatt igencsak lemerült saját akkumulátorjaikon.

Inkább már nem beszélnek róla, de hazafelé végül magukban mégis mindannyian a nyári szünetre gondolnak. Na jó, meg egy jó kis kávéra. Mostantól nehéz lesz nem másra gondolniuk a nyári szüneti terveiken kívül. Egy óránál kicsit többre is kikapcsolni. Újra a régi önmaguknak lenni. Töltekezni. Együtt. Mint régen. Merik kimondani: a régi, szép időkben. A máshogy szép időkben. A férjek, házasságok és a gyerekek előtt. Hosszú évek után újra azt érzik, kicsit most mégis várják a nyári szünetet. Ez az érzés jó mankóként szolgálhat nekik. Az lehet, ami erőt ad majd nekik addig a mindennapokhoz. Minden egyes naphoz.