Impresszum

Minden jog fenntartva a következőkre kiterjedően: film, rádió és televízió, fotomechanikus reprodukció, hangfelvételek, elektronikus média és újranyomtatás.

© 2024 novum publishing

ISBN Könyv: 978-3-99146-461-7

ISBN e-book: 978-3-99146-462-4

Lektor: Sósné Karácsonyi Mária

Borítókép: Roman Samokhin, Alexlmx | Dreamstime.com

Borítóterv, layout & szedés: novum publishing

www.novumpublishing.hu

Bevezetés

Ennek a lexikonnak a története mintegy harmincöt évre nyúlik vissza. A nyolcvanas években a MOKÉP Információs és Piackutató osztályán dolgoztam, és Ábel Péter, a nagy lexikonszerkesztő időnként bejött hozzám, hogy keressen-kutasson a dokumentációs archívumban. Beszélgetésünk során kiderült, hogy mindkettőnket érdekel a kinti magyar filmesek ügye, ő jelentős anyaggal rendelkezett már ebben a vonatkozásban, és magam is gyűjtöttem az idevágó dokumentumokat. Többször beszéltünk arról, hogy jó lenne könyvet megjelentetni ebben a témában. Aztán kapcsolatunk megszakadt: nekem megszűnt a munkaviszonyom a MOKÉP-nál, Ábel Péter pedig 1992-ben elhunyt. Munkássága azonban szerencsére nem veszett kárba, mivel 1996-ban Kézdi-Kovács Zsolt és Gelencsér Gábor szerkesztésében megjelent a Magyar filmesek a világban (a továbbiakban: MFAV) című hiánypótló kézikönyv, amelynek szócikkei Ábel Péter kutatásainak felhasználásával készültek.

Az Emigráns Magyar Filmesek Lexikona (a továbbiakban: EMFL) összeállításánál azonban én más szerkesztői elveket követtem. Mivel kifejezetten emigráns filmesekről szól, mindenekelőtt kihagytam a határon túli magyarokat, hiszen ők nem jó szántukból kerültek át egy másik országba. Azóta a Veress József szerkesztésében 2005-ben megjelent Magyar Filmlexikonban megtalálták méltó helyüket. Közülük értelemszerűen csak azok kerültek be az emigráns filmesek közé, akik valóban külföldre emigráltak, és ott folytatták pályafutásukat.

A másik nagy csoport, amelyik kimaradt, a magyar származású alkotók tábora, értve ez alatt azokat, akik már odakinn, az emigrációban születtek. Számukat még felbecsülni sem lehet, de csak ezrekben mérhető, hiszen rengeteg az olyan nyugati film, amelynek stáblistáján felbukkan valahol egy-egy magyar név. Határt kellett tehát valahol szabni, ami azt jelenti, hogy a lexikonba azok a magyarok kerültek bele, akik Magyarországon születtek, beleértve a Trianon előtti Nagy Magyarországot, illetve a Trianon utáni elcsatolt országrészeket, teljesen függetlenül attól, hogy mely ország állampolgárai. Ez alól csak néhányszor tettem kivételt: olyan esetekben, amikor az illető magyar szülőktől külföldön született ugyan, de azután hazajött Magyarországra, itt végezte iskoláit, itt futott be valamilyen karriert, itthon vált ismertté a neve, majd később emigrált (pl. Brodszky Miklós, Csongovay Per Olaf, Darvas János, Máté Rudolf, Rökk Marika, Szüle Anna, Verebes Ernő).

Ugyanakkor a magyarországi születés sem jelenti feltétlenül azt, hogy valaki magyar. Attila és Paul Hörbiger például osztrák színészek voltak, noha Budapesten születtek, mivel apjuk, Hans Hörbiger (1860–1931) mérnökként a milleneumi földalatti építésén dolgozott, ezért feleségével együtt a magyar fővárosba költözött, és itt születtek gyermekei, a család azonban 1902-ben hazatért Bécsbe. Német színésznőnek számít az 1925-ben Budapesten született Petra Unkel, akinek apja, Peter Unkel német tenor (1880–1942) az 1920-as években a pesti Operaház vendégművészeként a magyar fővárosban élt, de egy belga arisztokrata család tagjaként Budapesten született Jean Hathaway (1876–1938) színésznő is, aki a híres amerikai rendező, Henry Hathaway (1898–1985) édesanyja.

Rátérve a forgatókönyvírói filmográfiákra, az elterjedt gyakorlattal szemben nem tekinthetők filmeseknek az olyan írók, akiknek ugyan vászonra kerültek műveik, de ők semmilyen módon nem vettek részt a filmkészítés folyamatában, hiszen ennyi erővel filmalkotóknak lehetne tartani – az internetes filmes adatbázisban, az IMDb-ben szintén terjedelmes filmográfiával rendelkező – korai írókat is, akik még a filmgyártás megszületése előtt éltek (itt valószínűleg William Shakespeare vinné el a pálmát a maga 1701 „filmjével”). Ezekkel a filmográfiákkal éppen ez a baj, hogy nehezen különíthető el bennük a passzív megfilmesítés a tényleges forgatókönyvírói munkától (pl. Molnár Ferenc esetében). Hasonló a helyzet a filmzeneszerzőknél is. A klasszikus eset az, amikor a komponista külön a filmhez írja a zenét, amelynek felvételén karmesterként vagy zenei vezetőként is funkcionál, mint pl. Rózsa Miklós. A baj csak az, hogy sok esetben évekkel a szerző halála után készült filmeknél is használják ezt a megjelölést, pedig ilyenkor nyilván már csak konzerv-zene felhasználásáról lehet szó, ami nem tekinthető filmes tevékenységnek. (Ha nem így volna, akkor a maga több mint ezer filmjével bizonyára Mozart lenne minden idők leggyakrabban foglalkoztatott „filmzeneszerzője”.)

Ide kívánkozik az is, hogy milyen módszert alkalmaztam a nevek írásánál: a MFAV módszerét követve azoknál az alkotóknál, akik már itthon is nevet szereztek maguknak, ez a név szerepel először, akkor is, ha felvett név (pl. Korda Sándor), zárójelben az idegenben használt névvel (Alexander Korda), míg azoknál, akik eleve az emigrációban használt nevükön lettek ismertek, ezt közlöm először (Penner, Joe), és zárójelbe teszem az eredeti nevüket (Pintér József), már ha kideríthető egyáltalán. A filmcímeknél is azt a bevett módszert alkalmazom, hogy ha bemutatták nálunk a filmet, akkor az itthon adott cím áll elöl, zárójelben pedig az eredeti. Ha viszont nem mutatták be nálunk, akkor az eredeti cím áll elöl, és zárójelben áll nyersfordításban az ideiglenes magyar cím. Az egyes szócikkekben nem közlök külön filmográfiát, hiszen az IMDb-ben ezt bárki megtalálhatja, viszont a szócikkekben említett filmeknek, hacsak mód van rá, megadom az eredeti címét, rendezőjét és évszámát.

Az emigráns magyar filmesek több kivándorlási hullámban kerültek külföldre: a 19. század végén, az 1919-es kommün bukása után, a harmincas-negyvenes években, 1945 után és 1956-os forradalom idején. Ez a lexikon azzal a céllal íródott, hogy a világ minden táján szétszóródott filmeseket, akik közül rengetegen teljesen ismeretlenek óhazájukban, egy helyre gyűjtse össze, hogy nevük ne merüljön feledésbe.

Az EMFL összesen 928 nevet tartalmaz, ebből 258 szerepel a MFAV-ban. Természetesen nem az a cél vezérelt, hogy minél több filmest erőltessek bele a lexikonba, akkor is, ha nem felelnek meg az EMFL kritériumainak. Kimaradtak tehát a következő csoportok:

- A határon túli magyar filmesek (pl. Janovics Jenő, Eva Ras, Szilágyi Enikő, Magda Vásáryová, Xantus Gábor), kivéve azokat, akik Nyugatra emigráltak (pl. Demián József, Óss Enikő).

- A részben vagy egészben magyar származásúak, akik már külföldön születtek (pl. Drew Barrymore, Steven Bognar, Lili Bordán, Adrien Brody, George Cukor, Tony Curtis, Frank Darabont, Jean-Paul Dekiss, Kathleen Gati, Mariska Hargitay, Goldie Hawn, Paul Newman, Antal Nimród, King Vidor, Rachel Weisz).

- Azok, akik Magyarországon születtek ugyan, de nem magyar szülőktől (pl. Toni von Bukovics, Milo Dor, Otto Eis, Attila Hörbiger, Paul Hörbiger, Liliana Nelska, Arpad de Riso, Petra Unkel), és vissza is tértek igazi hazájukba. Ebbe a kategóriába sorolhatók a bánsági svábok is, mint pl. a Temesvár melletti Szabadfalván (Freidorf) született Johnny Weissmüller, a Tarzan-filmek híres címszereplője, vagy a szintén Temesvár melletti Hidasligeten (Bruckenau) született Zita Johann; mindketten gyermekként kerültek Amerikába, és ott futottak be filmes karriert.

- Azok, akik a háború előtt felváltva működtek itthon és külföldön (pl. Halmay Tibor), vagy néhány évig odakinn is dolgoztak (pl. Bécsi József, Gertler Viktor, Nóti Károly, Pártos Gusztáv, Ráday Imre), vagy a szocializmus ideje alatt tették ezt (pl. Bus Kati, Jancsó Miklós, Tordai Teri), illetve a rendszerváltozás után dolgoztak külföldön (pl. Földesi Judit, Oroszlán Szonja), de aztán hazatértek. Kivételt képeznek azok, akik tartósan, akár évtizedekig, nagy sikereket produkálva éltek-dolgoztak kinn, jelentős hírnevet szereztek maguknak, életművük meghatározó részét a külföldi munka teszi ki, és csak később tértek haza Magyarországra, mint pl. Balázs Ádám, Hollay Kamilla, Illés Jenő, Lakits László, Mecséry Ila, Osvárt Andrea, Szatmári Jenő, Szőreghy Gyula, Wahorn András, Zilahy Irén.

- Azok, akik jelenleg két vagy több ország között ingáznak, mint pl. Auguszt Olivér (VFX), Erdély Mátyás, Fenyő Iván, Gryllus Dorka, Hódi Zoltán (kaszkadőr), Kamarás Iván, Marozsán Erika, Pálos Gergely, Ragályi Elemér, Sáfrány Levente, Sághy Tímea.

- Azok, akik olyan külföldi filmekben dolgoznak, amelyeket Magyarországon forgattak (pl. Barabás Nikolett, Dorogi Fernanda, Juszt Balázs, Kemény Ildikó), vagy itthonról dolgoznak kinn készített filmekben, főként a VFX és az animáció területén (pl. Nádas Tibor, Polgár Miklós).

- Mivel az EMFL a filmesek külföldi tevékenységével foglalkozik, és csak futólag érinti esetleges itthoni munkásságukat, kimaradtak azok az alkotók is, akik emigráltak ugyan, de odakinn semmilyen filmes tevékenységet nem folytattak: pl. Bánky Viktor, Csepreghy Béla, Dolecskó Béla, Donáth Ági, Erdélyi Mici, Eszenyi Olga, Fáy Béla, Fényes Alice, Goll Bea, Hajmássy Miklós, Herskó Anna, Hidvéghy Valéria, Hlatky Edit, Kabos Gyula, Karády Katalin, Király Kató, Komár Júlia, Krencsey Marianne, Nagykovácsi Ilona, Páger Antal, Pataky Jenő, Rácz Vali, Rodriguez Endre, Segesdy László, Serényi Éva, Solti Hermin, Szilassy László, Szűr Mari, Tardos Tibor, Vaszary Piri és még nagyon sokan mások.

- Azok, akik különböző források szerint az emigrációban jelentős filmes munkát fejtettek ki, de ezt semmiféle konkrét adattal nem lehet alátámasztani, illetve nem áll elegendő anyag rendelkezésre róluk (pl. Gassner János, Guttmann Károly, Hubrich Arisztid, Jeney Imre, Kaczér Illés, Kálnay Imre, Palásthy Géza, Szász Béla, Szénási László, Tamás István, Újváry Sándor).

- Azok, akiket főtevékenységük során a művészet más területén szereztek hírnevet maguknak, és csak alkalomszerűen kapcsolódtak a filmezéshez (pl. Christine Arnothy, Cornell Capa, Robert Capa, Dienes Andor, Géczy Barnabás), vagy jelenleg még csak filmes karrierjük kezdetén állnak.

- Azok az írók, akiknek film készült műveikből, de ők maguk nem vettek részt a megfilmesítésben (pl. Földes Jolán, Illés Béla, Vizinczei István).

- Azok a zeneszerzők, akik nem írtak eredeti filmzenét, csak felhasználták műveiket a filmekhez (pl. Kálmán Imre, Lehár Ferenc).

- Az a több mint ezer magyarországi születésű személy (a legtöbbjük sztárolt pornószínésznő, mint pl. Angelika Bella, Mandy Bright, Brigitta Bulgari, Anita Rinaldi), akik főleg az amerikai és olasz úgynevezett „felnőtt filmiparban” tevékenykednek.

- A videojátékok készítői.

Kiemelt figyelmet kapnak viszont a következő csoportok:

- A 30-as, 40-es évek magyar hangosfilmkorszakának képviselői, akik közül nagyon sokan nyomtalanul felszívódtak a háború után, és hallatlanul izgalmas, hogy közülük ki hol és mikor bukkant fel, hogy valamilyen formában folytassa pályafutását.

- Általában más korszakokból is azok, akik úgy kerültek ki külföldre, hogy már volt itthoni filmes előéletük.

- Az animációs filmesek, mivel róluk általában kevesebb szó esik, pedig minden figyelmet megérdemelnek.

- A brazíliai magyar filmesek, akik a második világháború után egységes közösséget alkottak.

- Mivel napjainkban az „emigráns” fogalma már inkább külföldön élő és dolgozó filmeseket jelent, szintén kiemelt helyet kapnak azok a fiatal tehetségek – köztük napjaink hősei, a VFX-mesterek –, akik idegenben próbálják megvalósítani filmes álmukat, és nincs különösebb jelentősége annak, hogy végleg kinn maradnak-e, vagy hazatérnek.

A munka során a szerint nem tettem különbséget, hogy ki milyen minőségben vett részt a filmkészítésben, éppen ezért ebben a lexikonban éppúgy megtalálhatók a vágók, gyártásvezetők, hangmérnökök, standfotósok, kaszkadőrök, sminkesek, feltalálók és elméleti szakemberek, mint a rendezők vagy a színészek, különösen azok, akik itthoni előélettel rendelkeznek. Ebben a tekintetben Mudrák József és Deák Tamás Magyar Hangosfilm Lexikonát (a továbbiakban: MHL) követtem, amely az 1931-től 1944-ig terjedő időszakot nagy alapossággal és részletességgel tárja fel. A teljesítmény tekintetében azonban meg kellett húzni a határt.

Amikor az 1994-es Filmlexikon írásában vettem részt, már találkoztam a „ki kerüljön be, ki maradjon ki” problémájával. Most is meg kellett határozni, mi az a minimális teljesítmény, ami indokolttá teszi valakinek a lexikonban való szerepeltetését. Ilyen alapon a nagyon szerény részvétel miatt sok tucatnyi filmes maradt ki, nem is beszélve azokról, akik csak apró színfoltként tűntek fel a filmgyártás valamelyik szegmensében, mint például Pozsár Jancsi cigányzenész, aki a némafilmes időkben naponta 10-12 órát hegedült filmfelvételek közben az amerikai stúdiókban, hogy a színészeknek jobban menjen a játék, vagy Steve Rez (Réz István), aki Fred Astaire és Ginger Rogers filmjeiben a parkettre festette a tánclépéseket, továbbá a budapesti Zeneakadémián végzett Szedlák Béla és Szedlák Ferenc, akik az I Salonisti kamaraegyüttes tagjaiként három amerikai társukkal együtt a süllyedő hajó végsőkig játszó zenészeit alakították a Titanic című szuperprodukcióban, vagy Jeruzsálem volt polgármestere, a Nagyvázsonyban született Teddy Kollek (Kollek Tivadar), aki fia, Amos Kollek rendező egyik filmjében került fel színészként a stáblistára, vagy a budapesti születésű, többszörös válogatott magyar labdarúgó, a legendás Kubala László (Ladislao Kubala), aki önmagát alakította egy róla szóló 1955-ös spanyol játékfilm, a Los ases buscan la paz főszerepében.

Egy ilyen típusú lexikont soha nem lehet befejezni. Biztos, hogy sokan kimaradtak, mindig fognak még új nevek előbukkanni. Az Osztrák-Magyar Monarchia, vagy a Trianon előtti Magyarország területén született és gyermekként Amerikába került filmeseknél a legtöbb esetben lehetetlen megállapítani, melyik etnikai csoporthoz tartoztak, vagy milyen néven anyakönyvezték őket annakidején, ezért nem is szerepelnek a lexikonban. Közülük csak néhány jelentős amerikai nevet említek: Otto Preminger a bukovinai Vizsnyicben (Wiznitz) született, Lee Strasberg a galíciai Budanyivben (Budzanów), az Oscar-díjas forgatókönyvíró, I.A.L. Diamond pedig a Marosvásárhelytől 11 kilométerre lévő Nyárádtőn (Ungheri).

A MHL rengeteg olyan filmest tárt fel, akiknek a második világháború után nyoma veszett, és nem lehet tudni, hogy esetleg teljesen más néven új karriert futott-e be. Hiszen van erre is jó néhány példa: Szeleczky Zita például Diana Toldy néven szerepelt egy 1951-es argentin filmben, Fagyas Mária író pedig mint Mary Helen Fay folytatott forgatókönyvírói tevékenységet Amerikában, de jelentős névváltozáson esett át többek között Békéssy János (Hans Habe), Gyarmathy Abigél (Anna Gael) és Hajdú Imre (Jean Image) is.

Az Emigráns Magyar Filmesek Lexikona egy függelékkel rendelkezik: a magyarországi születésű Oscar-díjasokat sorolja fel (nem feledkezve meg a technikai Oscar-díjasokról sem), akiknek száma összesen 37, közülük jó néhány eddig ismeretlen volt a magyar szakmai körökben.

Merem remélni, hogy a lexikon böngészése közben az olvasó sok váratlan, érdekes névre bukkan, hiszen minden személy mögött sokszínű, változatos életpálya áll, bizonyítékául annak, hogy a magyarok mindenütt feltalálják magukat, mindenütt sikeresek tudnak lenni.

Végezetül szeretnék hálás köszönetet mondani az alábbi filmeseknek, akik a lexikon megírásához értékes segítséget nyújtottak, akár e-mail-ben, akár személyes találkozások során: Kóbori Sarolta filmtörténész (Brazília), Palluch Miklós rendező, forgatókönyvíró (Brazília), Gulyás József operatőr (Dél-Afrika), Brian McFarlene filmtörténész (Anglia), Les Gardonyi színész (USA), Rokob Magdolna vágó (Németország), Császári Gábor rendező, operatőr (Németország), Bélay Tibor rendező (Magyarország), továbbá Majtényi Zoltán úrnak a lektorálásért.

Mint említettem, ezt a lexikont soha nem lehet befejezni, ezért az alábbi e-mail címre: koczi646@gmail.com szívesen várok minden kiegészítést, helyesbítést.

Kóczián János

***

ÁBEL Frigyes (Frédéric O’Brady)

színész (1903, Budapest – 2003, Rochester, USA)

A budapesti Kereskedelmi Akadémián érettségizett, majd színészi pályafutását Bárdos Artúr Belvárosi színházában kezdte 1921-ben. Négy év múlva már Párizsban, majd Németországban és Angliában működött, mint színész, táncos, koreográfus. 1932-ben ismét Párizsba ment, itt csatlakozott honfitársa, Blattner Géza Arc-en-ciel nevű bábegyütteséhez. Később más bábszínházakban is dolgozott, és kialakította saját, később híressé vált magánszámait. A filmesek is felfedezték, és a legismertebb rendezők filmjeiben kapott kisebb-nagyobb szerepeket. Közéjük tartozik az Egy vidám tragédia (Drôle de drame, 1937) Marcel Carné rendezésében és A halál kocsisa (La charrette fantôme, 1939) Julien Duvivier-től. 1939-től az Idegenlégióban szolgált, a háború alatt pedig Párizsban élt. A német megszállók letartóztatták, mert összetévesztették a francia ellenállás egyik vezetőjével, de később szabadon engedték. Háború utáni korszakának ismertebb filmje A faljáró (Le passe-muraille – Jacques Becker, 1951), Orson Welles is foglakoztatta a Bizalmas jelentésben (Mr. Arkadin, 1955), leghíresebb mozidarabja azonban a Külügyi intrikák (Foreign Intrigue – Sheldon Reynolds, 1956), amelyben az egyik főszerepet alakította. Közel negyven mozi- és tévéfilmben játszott. Számos regénye is megjelent franciául, többek között a Le ciel d’en face (Szemben az éggel), amelyért Goncourt-díjjal jutalmazták. Jelentős irodalmi munkásságáért Franciaországban megkapta az Arts et Lettres rend lovagi címét. A 60-as évek elején francia feleségével Amerikába költözött, és a Rochesteri Egyetem tanáraként vonult nyugdíjba. A tengerentúlon filmezéssel már nem foglalkozott. Angol nyelven írt önéletrajzi munkáját All Told: The Confessions of Frédéric O’Brady (Kertelés nélkül: Frédéric O’Brady vallomásai) címmel jelentette meg.

ÁBRAHÁM Pál (Paul Abraham)

zeneszerző (1892, Apatin – 1960, Hamburg)

A Zeneakadémián folytatott tanulmányokat, majd 1928-ban a Fővárosi Operettszínház szerződtette karmesternek. Egymás után írja saját operettjeit, a leghíresebbek közülük a Viktória, a Hawaii rózsája és a Bál a Savoyban. Később Berlinben él, és számos német játékfilm zenéje fűződik nevéhez. 1933-ban visszatér Budapestre, és több hazai filmhez komponál zenét, közéjük tartozik a Rákóczi induló (1933), a Lila akác (1934) és a 3:1 a szerelem javára (1939). A romló politikai helyzetben származása miatt a harmincas évek végén Párizsba emigrált. Itt Jean Boyer rendező – akivel már korábban is dolgozott együtt – felkérte, hogy írjon zenét Schubert-szerenád (Sérénade, 1939) c. filmjéhez. 1939-ben tovább ment, először Kubába, ahol zongoristaként kereste kenyerét, majd barátja, Alexander Paal (Pál Sándor) producer segítségével Amerikába. Pesten a „jazz királyának” nevezték, itt, a műfaj hazájában azonban jazzes hangulatú operettjeivel nem aratott sikert: sem korábbi világsikerű darabjait, sem az Amerikában írt új művét nem tudta előadatni. 1946-ban idegösszeomlást kapott, és hosszas kórházi ápolásra szorult. A háború után visszatért Németországba. Emigrációs korszakának további két filmje az It Happened in Odessa (Odesszában történt, 1943) és a Paul Martin (Martin Pál) rendezte Die Privatsekretärin (A magántitkárnő, 1953).

ADLER, André José (Adler József Endre)

színész, forgatókönyvíró, rendező

(1944, Budapest – 2012, São Paulo)

1947-ben családjával kivándorolt Rio de Janeiróba. 1956-ban kezdett el színészetet tanulni, de már előtte, 1952-ben szerepelt egy tévésorozatban. Első játékfilmjében, az Erich Kästner Emil és a detektívek c. regényéből forgatott Pega Ladrão-ban (Alberto Pieralisi, 1957) már első helyen áll a neve a színészek között a stáblistán. További főszerepeket játszik több tévésorozatban és mozifilmben, köztük a Bruno Barreto rendezésében készült A Estrela Sobe-ban (Felkelő csillag, 1974). 1968-tól már forgatókönyvíróként is jeleskedik, többek között az Os Paqueras (Szélhámosok – Reginaldo Faria, 1969) és az O Estranho Vicio do dr. Cornélio (Dr. Cornélio különös szenvedélye – Alberto Pieralisi, 1975) c. komédiában, 1977-ben pedig Nem As Enfermeiras Escapam (Vagy a nővérek megszöknek) címmel megrendezi első játékfilmjét, egy modern környezetben játszódó Drakula-paródiát. 1979-ben Amerikába költözött és 15 évig New Yorkban élt. Brazíliába visszatérve az ESPN kábeltelevíziós hálózat kommentátora lett. Figyelemmel kísérte az amerikai futball magyarországi fejleményeit, mikor 2006-ban hazatért szülővárosába, feltűnt a magyar Sportklub tévében is. 2008-ban visszatért Brazíliába, és 2009-ben megszervezte az amerikai futball első brazíliai tornáját. Utolsó szerepét halála előtt egy évvel, 2011-ben játszotta az O Carteiro (A postás) c. filmdrámában, amelyet Reginaldo Faria írt és rendezett.

ADLER, Charles (Adler Károly)

tévéműsor-vezető (1954, Budapest –)

1956-ban a szülei hátizsákban csempészték ki Magyarországról. Montrealban nőtt fel, és pályafutását különböző kanadai rádióállomásoknál kezdte, mint műsorvezető és producer. A ’90-es évek elején az USA-ba költözött, és a kezdeti rádiós munka után 1996-ban Bostonban elindította első tévé-show-ját, amelyet egy évvel később Emmy-díjjal jutalmaztak. Ezután visszatért Kanadába, és a legnagyobb tévétársaságoknál folytatta karrierjét, de vendégként amerikai tévékben is működött, mint az egyik legkiválóbb műsorvezető, többek között a Fox News Channelnél. 2011-ben a kanadai Sun News Networkön elindította naponta kétszer jelentkező talk-show-ját, amely 2013-ig tartott. Azóta különböző kanadai és amerikai tévétársaságok foglalkoztatják hasonló munkakörben. 2017-ben rádiós életműdíjjal tüntették ki.

ADORJÁN ANDRÁS (ANDREW ADORIAN)

zeneszerző (1908, Nagyvárad – 1974, London)

A budapesti Zeneakadémián szerzett zeneszerzői és karmesteri diplomát, majd a pesti és a bukaresti operaházban dolgozott karmesterként. Romániában 1954-től 1959-ig tagja volt a Kulturális Minisztérium zenei bizottságának. 1960-ben Angliába távozott. 1964-ben egy zenei könyvtár igazgatója lett Londonban. Számos zeneművet írt és zeneelméleti könyveket publikált. Munkássága kiterjedt a filmre is: a francia televízió számára három La Fontaine-történet zenéjét szerezte, majd a cirkuszi témájú A főattrakció (The Main Attraction – Daniel Petrie, 1962) c., Angliában forgatott amerikai filmhez komponált zenét.

ADORJÁN Pál (Paul Adorian)

vállalatvezető (1905, Nagyvárad – 1983, Rudgwick, Anglia)

Valószínűleg Adorján András bátyja. Zwickau és Berlin érintésével már fiatalkorában emigrált Angliába, és Londonban kitanulta az elektro- és rádiómérnöki szakmát. 1932-ben egy rádió-reléket üzemeltető cégnél vállalt munkát, és több mint két évtizedig a mérnöki szakmában tevékenykedett. Több találmánya volt, amelyek egy részét a világháború során az angol hadvezetés a bombázógépeknél és a tengeralattjárók elleni hadviselésnél hasznosította. 1956-ban új kihívást jelentett számára, hogy előző évben beindult a kereskedelmi televízió: létrehozta az Associated Rediffusion nevű tévés vállalatát, amelynek a vezérigazgatója lett. Bevezette az iskolai televíziózást, és meghonosította Angliában a video-magnót. Később vezető tisztségeket töltött be különböző filmes cégeknél, többek között néhány évig a Brit Filmintézet vezetését is ellátta. Sokoldalúságára jellemző, hogy a régészettel is behatóan foglalkozott, továbbá kiváló lovas és teniszjátékos volt. Számos mérkőzésen működött versenybíróként Wimbledonban, többek között az 1954-es férfi döntőben. 1970-ben vonult nyugdíjba, de még ezután is számos írást publikált a televíziózásról és egyéb műszaki témákról.

ÁGAI Irén (Irén Ágay)

színésznő (1912, Budapest – 1950, Los Angeles)

Az Országos Színészegyesület iskolájába járt, diplomáját 1931-ben kapta meg. 1931 és 1935 között a Vígszínház művésze volt. Számos színdarabban játszott főszerepet, továbbá olyan filmvígjátékokban, mint az Ida regénye (1934), A címzett ismeretlen (1935), vagy a Maga lesz a férjem (1938). Komolyabb feladatot a Két fogolyban kapott, ahol Bajor Gizi mellett ő személyesítette meg Zilahy Lajos világháborús történetének másik vezető nőalakját. 1933-ban feleségül ment Székely Istvánhoz, aki legtöbb filmjének a rendezője volt. A házaspár 1938-ban Székely zsidó származása miatt Amerikába emigrált. Ágainak itt csak két film leforgatására maradt ideje: a The Fabulous Suzanne (A csodálatos Suzanne, 1946) c. filmben játszott, amelynek a férje volt a producere és rendezője, illetve a szintén Székely István rendezte Amazon Quest (Amazon-kutatás, 1949) egyik társproducere volt. 1950-ben egy filmforgatáson rosszul lett, és 38 éves korában elhunyt.

ÁGOTAI LAJOS (LOUIS AGOTAY)

forgatókönyvíró, rendező (?, Magyarország – ?)

A Magyar Film Irodánál volt tisztviselő, majd a filmgyártásban kezdték foglalkoztatni. Rövidfilmeket rendezett, és mindössze egy háborús témájú mozifilmet 1937-ben, Pergőtűzben címmel, Berky Lili és Egry Mária főszereplésével. 1945 után az NSZK-ban tűnt fel, és 1950-ben a Zirkus auf dem Eis (Cirkusz a jégen) c. rövid játékfilmmel mutatkozott be, amelynek forgatókönyvírója és rendezője volt, akárcsak az 1951-es Falschmünzer am Werknek (Munkában a pénzhamisító), ami bűnügyi játékfilm. Rendezőként a továbbiakban már csak rövidfilmeket készített, forgatókönyvíróként pedig többek között a Heinz Rühmann főszereplésével készült vígjáték, a Keine Angst vor großen Tieren (Nem kell félni a nagy állatoktól – Ulrich Erfurth, 1953) és a Buffalo Bill, l’eroe del far west (Buffalo Bill, a vadnyugat hőse – Mario Costa, 1965) című, Itáliában forgatott western fűződik a nevéhez. A 60-as években az ötrészes romantikus-kalandos Angélique-sorozat két darabjában működött közre íróként. Az egyik A legyőzhetetlen Angélique (Indomptable Angélique), a másik pedig az Angélique és a szultán (Angélique et le sultan). Mindkettő francia-német-olasz koprodukcióban készült, Bernard Borderie rendezésében.

ALPÁR Gitta (Gitta Alpar)

színésznő (1903, Budapest – 1991, Palm Springs, USA)

A Zeneakadémián végzett 1923-ban, majd a pesti, a berlini és a bécsi operaházban énekelt, de koloratúrszoprán sztárként Európa minden jelentős operaszínpadán ünnepelték. 1933-tól külföldön élt, és férjhez ment Gustav Fröhlich német színészhez, akitől később elvált. Filmszínészi pályafutása 1932-ben kezdődött, első két filmjét, amelyekben már főszerepet játszott, Carl Froelich rendezte: Megszólalt a szívem (Gitta entdeckt ihr Herz, 1932), Die – oder keine (Ő, vagy senki, 1932). Következő munkáiban Székely István, illetve Richard Pottier (Deutsch Ernő) foglalkoztatták: Székely a magyar-német koprodukcióban forgatott Bál a Savoyban (1935) c. operettfilmben, Pottier pedig a Guilty Melody (Bűnös dallam, 1936) és a Titok (Le disque 413, 1936) c. filmekben. 1936-ban feleségül ment egy svéd gyároshoz, és Los Angelesbe költözött. Itt mindössze egy filmben állt kamera elé: a New Orleans angyalában (The Flame of New Orleans – René Clair, 1941), több filmszerepet már nem vállalt. 1987-ben a német filmgyártáshoz való kiemelkedő hozzájárulásáért Német Filmdíjjal tüntették ki, a ZDF televízió pedig dokumentumfilmet szentelt életének. 1989-ben Szentendrén bemutatták Miklós Tibor Hölgy rózsaszínben című darabját, amely a művésznő életét dolgozza fel.

ALTMAN, Milt

trükkmester, feltaláló

(1920, Magyarország – 2003, Los Angeles)

1936-ban Amerikába emigrált, és ott végezte tanulmányait. A katonai szolgálat után Hollywoodban kezdett el dolgozni különböző filmstúdióknál, mint trükkmester és tervezőgrafikus. A The Julie Andrews Show (Alan Handley, 1965) c. hatvan perces tévéműsor elektronikus trükkjeit ő állította elő, és ezért Emmy-díjra jelölték, mint olyan szakembert, aki jelentős szerepet játszott a blue screen technológia létrehozásában. Altman a kísérleti és fejlesztési programok szakértőjeként részt vett a színes televíziózás kialakításában is. 1948-ban csatlakozott az NBC-hez, ahol mint a művészeti részleg vezetője irányította a tervezőgrafikai- és a jelmeztervező-részleget, valamint a díszlettervezői munkát. 1960-ban a tervezési osztály vezetője lett a Peacock web-tervező cégnél, 1983-ban pedig a Sunset Gower Studios vezetését vállalta el. Világszerte tartott előadásokat a trükkmesteri munkáról és a színes televíziózásról.

ALTON, John (Aldan János)

operatőr (1901, Sopron – 1996, Santa Monica, USA)

1919-ben emigrált New Yorkba, ahol tehetős nagybátyja élt, és itt járt egyetemre. 1923-ban érkezett Hollywoodba, az MGM-nél lett labor-technikus, és négy év múlva már kameraman vált belőle. 1927-ben Ernst Lubitsch magával vitte Franciaországba, hogy a Diákélet (The Student Prince in Old Heidelberg) c. filmjének külső felvételeit fotografálja. Alton egy évig ott ragadt, és a Paramount párizsi Joinville Stúdiójának operatőri részlegét vezette. 1932-ben Argentínába ment, ahol vagy két tucat filmet forgatott, közülük háromnak a rendezője is volt, mint pl. az El hijo de papának (A papa fia, 1934). Feleségül vett egy magyar újságírónőt, és hét évig Argentínában élt. 1939-ben visszatér Hollywoodba, ahol kezdetben B-filmekben foglalkoztatják, majd idővel a legkeresettebb amerikai operatőr lesz, aki szokatlan kameraszögeivel főleg a klasszikus, fekete-fehér film noir területén alkot maradandót, de a későbbi színes korszak legismertebb rendezőivel is sok nevezetes alkotást forgatott. Közéjük tartozik a Teaház az augusztusi holdhoz (The Teahouse of the August Moon – Daniel Mann, 1956), A Karamazov testvérek (The Brothers Karamazov – Richard Brooks, 1958) és az Elmer Gantry (Richard Brooks, 1960). Legnagyobb sikerét azonban a Vincente Minnelli rendezésében készült Egy amerikai Párizsban (An American in Paris) balett-jeleneteinek fotografálásával éri el, ezért a munkájáért 1952-ben Oscar-díjjal jutalmazzák. Az operatőri mesterségről 1949-ben könyvet írt, Painting with Light (Fénnyel festeni) címmel.

ALTORJAI Gábor (Gábor Altorjay)

producer, rendező (1946, Budapest –)

1965 és 1967 között teológiát hallgat, majd 1968-tól Kölnben szociológiát és színháztudományt. A hazai avantgarde-mozgalom jeles tagja, az első happening szervezője. Mivel a rendszer nem nézi jó szemmel működését, 1966-ban Kölnbe emigrál. Az egyik német rádióban hangjátékokat ír és rendez, 1979-től pedig filmmel kezd foglalkozni, mint forgatókönyvíró és rendező. Erősen politikai töltetű alkotásai átmenetet képeznek a játékfilm és a kísérleti film között. 1982-ben Halász Péter és társulata közreműködésével rendezi meg a Cservonyec (Tscherwonez) c. fekete-fehér, abszurd, avantgarde-komédiáját, amely egy Hamburg kikötőjében veszteglő szovjet hajó szökött matrózának kalandjain keresztül az egyén életének ellehetetlenülését ábrázolja. Ezt egy év múlva az Udo Kier főszereplésével készült antiutópia, a Pankow ’95 követi, amelyben egy elmegyógyintézetet használva a cselekmény helyszíneként, a szocialista társadalmak problémáit és jellegzetességeit vetíti ki a jövőbe. 1988-ban Dárday István és Szalai Györgyi A dokumentátor c. filmdrámájában színészként kap fontos szerepet. 1990-ben tizenkét rendezőtársával (köztük van Tarr Béla, Mrinal Sen, Krzysztof Kieslowski és Carlos Reichenbach) közösen hozzák létre a City Life-ot (Városi élet), amely egy 13 epizódból álló, 251 perces dokumentumfilm különböző nagyvárosok életéről – Altorjay a Hamburgról szóló fejezetet jegyzi. 1996-tól újra itthon is dolgozik, magyar-német filmje, a Punta Grande egy Argentinában nyaraló német család abszurd kalandjairól szól, és az 1997-es Filmszemlén a szakmai zsűri különdíját kapta. Német-izraeli koprodukcióban forgatta 2002-ben a Lélekcsere (The Changeling) című munkáját, melynek forgatókönyvírója és rendezője. Az ötvenperces filmdráma kiindulópontja az, hogy a fehérorosz zsidó főhős új élet reményében érkezik Izraelbe, ott azonban egy férfi szerelemmel közeledik hozzá. Altorjay színészi munkát vállalt Dárday István és Szalai Györgyi filmjében, a Tükröződésekben (1998), a Megfeneklett kapcsolatok (Sommer ’04 – Stefan Krohmer, 2006) c. drámában, és Cantu Mari Westendjében (2014). A ’90-es évek végétől újra a nem-művészet felé fordul. Hamvas Béla Karnevál c. regényét fordítja németre. Hamburgban, Berlinben és Santa Lucián él.

AMBRÓZY Miklós (Miki/Miklos Ambrozy)

rendező (1979, Budapest –)

Az Eötvös Lóránd Tudományegyetemen szerzett angol nyelvtanári diplomát 2000-ben, majd angol nyelvből és kultúrából 2003-ban, szociológiából pedig 2008-ban. Ezután Thesszalonikiben színjátszást, Brüsszelben filmrendezést tanult. Nonprofit oktatási szervezeteknél dolgozott tanárként Görögországban, Hollandiában, Belgiumban és Magyarországon. Mint művész, az expresszionista film hagyományain alapuló kísérleti rövidfilmezés területén fejti ki tevékenységét. A Five Lives by Silence (Öt élet a csend jegyében, 2011), amelyet meghívtak Cannes-ba, a kritikusok hetére, azt vizsgálja, hogy a finnek valóban szinte vallásos tisztelettel viszonyulnak-e a csendhez. A The One to be Taken Home (Amit haza kell vinni, 2013) etnográfiai mű, a Foszló idő (Fabric of Time, 2013) családtörténeti film, amelynek módszere a jelen és a múlt idősíkjainak párhuzamos vizsgálatával az emlékek újraértelmezése. Az Endgame (Végjáték, 2013) a gyermekkori emlékek élményszerű felidézése, a Freedom! No, Not Yet (Szabadság! Nem, még nem, 2013), amely részt vett a 2013-as Mediawave Fesztiválon, Indonézia egyik városában egy ottani családdal való találkozását dolgozza fel, a Rites of Resistance (Ellenállási rítusok, 2016) egy verskollekción alapuló elmélkedő alkotás.

AMBRUS Irén (Irene Ambrus)

színésznő (1904, Budapest – 1990, London)

A Zeneakadémián tanult, majd a Fővárosi Operettszínházban futott be karriert. Erik Charell német rendező felfedezte, és szerződtette a berlini Grosses Schauspielhaus-hoz. (Unokatestvére, Alpár Gitta követte példáját, és szintén Berlinbe szerződött le.) 1928-ban férjhez ment egy hanglemezcég egyik vezetőjéhez, és ezután elsősorban azzal hívta fel magára a figyelmet, hogy Mabel Eton és Ina Aristid álnéven sikamlós szövegű dalokat énekelt lemezre. 1926-tól kezdve hat filmet forgatott Németországban, többnyire főszerepet játszva. Közéjük tartozik a Richard Oswald rendezte Wien, du Stadt der Lieder (Bécs, a dalok városa) és a Die Marquise von Pompadour (Pompadour márkinő), amelyben Verebes Ernővel játszott, továbbá a Max Neufeld rendezésében forgatott Opernredoute (Operabál), amelyben Petrovics Szvetiszláv volt a partnere. Zsidó származása miatt 1933-ban Angliába menekült, de ott már csak színházakban szerepelt, többek között 1945-ben a Palace Theatre-ben, ahol Richard Tauberrel játszott a Denevérben. Férje halála után magára maradt, elfelejtették, és egy idősek otthonában fejezte be életét.

AMRAM, Robert

forgatókönyvíró, rendező (1938, Budapest –)

Tanulmányait Londonban végezte, és ott kezdődött el rendezői pályafutása is. Első és egyetlen játékfilmje, a The Mini-Affair (A mini-viszony, 1967) című romantikus vígjáték főszereplője Georgie Fame rockzenész, zenéjét pedig a Bee Gees együttes szolgáltatta. Mintegy ennek kiegészítése egy rövid dokuja, a Dolly Story (1968), amelyben a beatkorszak nyüzsgő londoni világát ábrázolja. Ezután Los Angelesbe tette át székhelyét. 1971-ben mexikói-amerikai koprodukcióban forgatta a Centinelas del silencio (Csendes őrszemek) c. dokumentumfilmjét, amelynek Orson Welles a narrátora. A 18 perces alkotás, amely élete legnagyobb sikerét, az 1972-ben kapott Oscar-díjat hozta meg számára, Mexikó ősi civilizációinak fennmaradt emlékeit mutatja be, és csaknem az egészet egy helikopterről vették fel. A filmtörténetben ez az egyetlen olyan rövidfilm, amelyet egyszerre két Oscar-díjjal jutalmaztak: Robert Amram a „Legjobb normál (nem animációs) rövidfilm” és a „Legjobb rövid dokumentumfilm” kategóriájában érdemelte ki a díjat, mindkettőt megosztva Manuel Arango mexikói producerrel, továbbá az alkotást Cannes-ban Arany Pálma díjra jelölték. Amram 1973-ban Los Angelesben megalapította saját cégét, a Robert Amram Films-t. Újabb díjnyertes alkotása a Pacific Challenge (A Csendes-óceán legyőzése, 1975), amely egy Ecuadorból Ausztráliába tartó tutaj-expedíció küzdelmeit ábrázolja. Minden idők egyik legsikeresebb dokumentumfilmjét rendezte meg The Late Great Planet Earth (A hajdani, nagyszerű Föld bolygó, 1979) címmel, amelynek szintén Orson Welles volt a narrátora. A film alapjául Hal Lindsey negatív bibliai próféciák megvalósulását ábrázoló bestsellere szolgált. 1982-ben Los Angelesben megalapította saját gyártócégét, a Robert Amram Filmst. Az 1992-es The Great Eclipse (A csodás napfogyatkozás) La Pazban készült, és létrehozásában Amram ismét társult korábbi nagy sikerének részesével, Manuel Arango producerrel. Az 55 perces dokumentumfilm a ritka természeti jelenség, a teljes napfogyatkozás csodálatos és félelmetes mivoltát, valamint a megtekintésére a világ minden tájáról egybegyűlt embertömeget a maga összességében mutatja be. Egy újabb díjnyertes doku, a The Message (Az üzenet, 1994) sztorija az, hogy 1854-ben az Egyesült Államok meg akarja vásárolni az indiánoktól a mai Oklahoma területét, és ebből az alkalomból az indián törzsfőnök egy, azóta híressé vált „környezetvédelmi” szónoklatot intéz népéhez. A What Makes Jeffrey Tick? (Mi mozgatja Jeffrey-t?, 2001) a botrányairól elhíresült brit politikus és író, Lord Jeffrey Archer felemelkedésének és bukásának történetét kíséri végig. Legutóbbi munkája, a Clipperton: Isla de la Pasión (Clipperton: a szenvedély szigete, 2004) a csendes-óceáni sziget zavaros és drámai történelmét tárja fel. Mint minden művének, ennek is ő írta a forgatókönyvét.

ANTAL Mária (Maria Antal)

zeneszerző (?, Magyarország –)

Orosz-magyar zeneszerető családban született, gyermekkorában hegedülni és zongorázni tanult. A Bartók Béla Zeneművészeti Szakközépiskolába járt, majd a Zeneakadémián sajátította el a zeneszerzés tudományát, és párhuzamosan a budapesti Rock Színházban játszott billentyűs hangszereken. A televízió is foglalkoztatta: a klasszikus zenei részlegnél volt műsorközlő. 2000 óta Angliában él, ahol férjhez ment Jonathan Brett karmesterhez, és filmzeneszerzésből szerzett diplomát a London College of Music-on. Számos zenekari szerzeményét játszották olyan vezető együttesek, mint a BBC Concert Orchestra vagy a Budapesti Fesztiválzenekar. Ami filmzeneszerzői munkásságát illeti, eddig a kisebb televíziós munkákon túl néhány rövidjátékfilmhez írt zenét: Two Men in a Car (2008), Bonver (2013), Amen (2014), az utóbbit a 2014-es Screentest Fesztiválon a legjobb filmzene díjára jelölték. Újabb munkája, a Leslie Howard: The Man Who Gave A Damn (Leslie Howard: a férfi, aki törődött a dolgokkal – Thomas Hamilton, 2015) című egészestés dokumentumfilm a magyar származású angol színész, Leslie Howard életét dolgozza fel. A War & Peace (Háború és béke, 2016) c. hatrészes minisorozatban mint hangszerelő, szövegíró és zenész vett részt, legutóbbi zeneszerzői munkája pedig egy kazahsztáni filmdráma, a Sunflower (Elya Gilman, 2021).

ANTALFFY Sándor (Alexander von Antalffy)

színész, rendező (1887, Budapest – 1961, München)

Hazai színházi karrierje során az Újpesti Népszínházban, majd Bárdos Artúr Új Színpadán játszott. Ezután a Corvin Filmgyár és Filmkereskedelmi Rt. alkalmazta: rendezője és főszereplője lett két magyar némafilmnek, A kis lordnak (1918) és egy Molnár Ferenc-adaptációnak, A testőrnek (1918). Közben már 1913-tól Németországban is dolgozott színészként, majd a húszas évek elején Berlinben telepedett le, és az Ernst Gotthelft-féle filmgyár kötelékében számos mozgóképben, főként bűnügyi és kalandfilmekben, illetve drámákban játszott főszerepet. Közéjük tartozik Robert Wiene három alkotása: a Der Mann im Spiegel (A férfi a tükörben, 1916), a Das Leben ein Traum (Az élet egy álom, 1916) és a Királyidillek (Der Sekretär der Königin, 1916), továbbá a Néma szívek (Christa Hartungen – Rudolf Biebrach, 1917), a Második feleség (Die Zweite Frau – Richard Oswald, 1918), a Die Strahlen des Todes (Halálsugarak – Gernot Bock-Stieber, 1920), a Das Zeichen des Malayen (A maláj jele – Carl Heinz Boese, 1920), a Vera Violetta (Arme Violetta – Paul L. Stein, 1921) és az Ein Traum ein Leben (Az álom egy élet – Gernot Bock-Stieber, 1924). Rendezőként fűződik nevéhez a Frank Wedekind színművéből forgatott Lulu (1917), a Paul Lenivel közösen rendezett A bangalori rejtély (Das Ratsel von Bangalor, 1918), amelyben Conrad Veidt és Harry Liedtke játszották a főszerepet, a Das goldene Buch (Az aranykönyv, 1919), amelynek díszletterveit is ő készítette, továbbá a Kauft Mariett-Aktien (Vásároljon Mariett-részvényeket, 1922).

APOR, Gabor H. (Apor Gábor)

producer, rendező (1936, Budapest –)

Valószínűleg 1956-ban került ki Kanadába. Montrealban kommunikációs tanfolyamokat végzett, majd 1961-ben a torontói Ryerson University-n szerzett diplomát a tévé- és filmproduceri szakon. Ugyanitt létrehozta saját cégét, a Gabor Apor & Company Limitedet, amely tévéfilmek, dokumentumfilmek, tévéreklámok előállításával foglalkozik. Legismertebb produceri munkája a The Challengers (Akik vállalták a kihívást, 1979–1980) c. tévésorozat, amelynek epizódjai sikeres kanadai személyiségeket mutatnak be. Munkásságát számos díjjal jutalmazták, többek között az amerikai rádió- és tévéreklám fesztiválon megkapta a Clio-díjat, amely a reklámozás területén elért kimagasló teljesítményért jár.

ARMONT, Akos

színész (1986, Budapest –)

Négyéves korában került ki szüleivel Ausztráliába. Balett-táncosnak készült, de egy sérülés miatt átpártolt a színészethez. 2004-ben a Sydney-i Egyetemen tanult operatőrséget és filmkészítést, majd 2005 és 2007 között a Drámaművészetek Országos Intézetében (NIDA) színészetből szerzett diplomát. 2008-tól számos kisfilmben játszott főszerepet: pl. Andy X (Jim Sharman, 2012), Young Labor (Gyermekmunka – Leon Ford, 2015), On Hold for Taylor (Dutyiban Taylor miatt – Jonnie Leahy, 2016), az utóbbiban producer is volt. Olyan tévésorozatokban szerepelt, mint a Steven Spielberg nevével fémjelzett The Pacific – A hős alakulat (2010), a Különleges mentőalakulat (Rescue Special Ops, 2011), a Spirited (Szellemes, 2011), a Winter (Tél, 2015) és a Született férjek (House Husbands, 2015). Mozifilmjei közé tartozik a sztárszereposztással bíró A háború démonjai (The Railway Man – Jonathan Teplitzky, 2013), a Harmony (Harmónia – Corey Pearson, 2017) és egy másik nagy dobás, A Karib-tenger kalózai: Salazar bosszúja (Pirates of the Caribbean: Dead Men Tell No Tales – Joachim Rønning, Espen Sandberg, 2017). Filmes tevékenysége mellett Melbourne-ben és Sydney-ben rendszeresen fellép színházi előadásokban is.

ÁRPA József (Joschi Arpa)

gyártásvezető, producer (1945, Pozsony –)

1962-ben érettségizett a Pozsonypüspöki Gimnáziumban, majd a Prágai Filmakadémián (FAMU) folytatta tanulmányait. Az NSZK-ba történt emigrálása után 1967-től a legnevesebb rendezőkkel dolgozott rendezőasszisztensként, gyártásvezetőként és producerként a német filmiparban. Többek között a következő filmeket jegyzi: Die Gartenlaube (A lugas – Wolfgang Staudte, 1970), Méreggel (Mit Gift – Michael Verhoeven, 1976), Fata Morgana, 1971), Kaspar Hauser (1974), Üvegszív (Herz aus Glas, 1976), mindhármat Werner Herzog rendezte, Die weiße Rose (Fehér rózsa – Michael Verhoeven, 1982), A 11. parancsolat (Das elfte Gebot – Rainer Bär, 1998). 2004-ben társproducere lett a fia, Árpa Attila által rendezett magyar játékfilmnek, az Argo 2-nek. Ezután, Budapestre áttelepülve, hét éven át a TV2-nél dolgozott kreatív igazgatóként, majd az újabb Árpa Attila-mozi, az Argo 2 (2015) produceri teendőit látta el. Jelenleg az A2 Média Kft. vezetője.

ASZMANN Szilvia (Szilvia Aszmann)

trükkmester (1985, Magyarország –)

2003-ban érettségizett Bátaszéken, a II. Géza Gimnáziumban, majd 2007-ben a Budapesti Gazdasági Egyetemen szerzett diplomát nemzetközi kommunikációból, diplomamunkáját a vizuális trükkök és a számítógépes animáció témakörében írta. Ezután az RTL Klubnál és az MTV-nél dolgozott, illetve a budapesti Digic Pictures-nél volt gyártásvezető a videójátékok területén. 2013 óta trükk-koordinátorként (VFX coordinator) dolgozik Londonban, főként tévésorozatokban. Ezek közé tartozik a David Attenborough nevével fémjelzett Rise of Animals: Triumph of the Vertebrates (Az állatok felemelkedése: A gerincesek diadala, 2013), a Time Scanners (Időfürkészek, 2014) és az Olympus (Olümposz, 2015). Tévéfilmje a szintén Attenborough-hoz kapcsolódó David Attenborough’s Natural History Museum Alive (David Attenborough Természettudományi Múzeuma élőben – Daniel M. Smith, 2014), nagyjátékfilmje A galaxis őrzői (Guardians of the Galaxy – James Gunn, 2014).

AUER, Gabriel

forgatókönyvíró, rendező, producer (1936, Budapest – 2014, ?)

Családjával 1939-ben hagyta el az országot, gyermekkorát Franciaországban és Monacóban töltötte. 1955-ben kivándorolt Kanadába, ahol egyetemi diplomát szerzett. Egy filmélmény hatására 1971-ben a társproducere lett Alain Tanner alkotásának, A szalamandrának (La salamandre). Ezután számos rövidfilmet rendezett, köztük a La destin de Jean-Noelt (Jean-Noel sorsa), amelyet 1977-ben César-díjra jelöltek. 1978-ban megalakította saját produkciós cégét. Első nagyjátékfilmjét 1980-ban forgatja Vacances royales (Királyi vakáció) címmel, ezt követi három év múlva a Les Yeux des oiseaux (A madarak szemei), amely a Havannai Filmfesztiválon elnyeri a nagydíjat. 1988-ban társproducerként működik közre Mira Nair Salaam Bombay! c. filmjének létrehozásában, amelyet Oscar-díjra jelölnek, Cannes-ban pedig megkapja az Arany kamera-díjat és a közönségdíjat. A hazánkban forgatott Je suis vivante et je vous aime (Életben vagyok és szeretlek – Roger Kahane, 1998) c. munkában produceri teendőket lát el, 2000-ben pedig írója, rendezője és producere A madarász (Le birdwatcher) c. alkotásának. Utolsó munkája is Magyarországon készült: 2008-ban társproducerként vett részt Pacskovszky József A vágyakozás napjai c. filmjében.

AUER, John H.

rendező, producer (1909, Budapest – 1975, Hollywood)

Kereskedelmi akadémiát végzett Bécsben, ezután pedig a budapesti árutőzsdén tevékenykedett. 1927-ben emigrált Amerikába, és rendezőként próbált érvényesülni, Hollywoodban azonban nem járt szerencsével. Elvállalta viszont, hogy Mexikóban rendezzen filmeket, amelyek közül néhány sikert aratott, és ezen felbuzdulva a ’30-as évek elején visszahívták Hollywoodba, ahol 1935-ben forgatta első filmjét. Főként zenés művekre és bűnügyi történetekre specializálódott, mindvégig megmaradva a kommersz B-filmek kategóriájában, noha egyikben-másikban korának jelentős színészei alakították a főhőst. Ilyen volt többek között John Wayne (A Man Betrayed – Az elárult férfi, 1941), aki két évvel korábban lett sztár a Hatosfogatban, John Drew Barrymore (Thunderbirds – Viharmadarak, 1952), Sterling Hayden (The Eternal Sea – Az örök tenger, 1955), vagy Ethel Barrymore (Johnny Trouble – Zűrös Johnny, 1957). Az 1941-es The Devil Pays Offban (Az ördög megfizet) pedig Edward J. Bromberg (Bromberger József) játszotta a főszerepet. Auer negyvenhárom filmet rendezett, a legtöbbnek egyben a produceri teendőit is ellátta, és ez kiterjedt a tévéfilmekre és -sorozatokra is, az utóbbiak közül az 1958-tól 1960-ig futó, 56 részes U.S. Marshal a legismertebb.

AUER, Stephen

producer (1900, Budapest – 1954, Los Angeles)

John H. Auer bátyja. A némafilm-korszakban a magyar filmszakmában dolgozott, majd 1921-ben Amerikába emigrált. A ’30-as évek elején Hollywoodban az idegen nyelvű filmek feliratozását végezte és a forgatókönyvek körül bábáskodott. 1939-ben csatlakozott a Republic Pictures-höz, ahol szintén a forgatókönyvek elbírálása, átírása volt a feladata. 1944-től B-filmek producereként kezdett dolgozni. Főként western- és bűnügyi darabok fűződnek a nevéhez, mint pl. a Stagecoach to Monterey (Postakocsi Montery-be – Lesley Selander, 1944), a Vigilantes of Dodge City (Dodge City-i polgárőrök – Wallace Grissell, 1944) és a Madonna of the Desert (A sivatag Madonnája – George Blair, 1948). A legismertebb két színész, akikkel több filmjében együtt dolgozott, Allan Lane és Robert Rockwell, az egyetlen neves rendező pedig az Ausztriából kivándorolt Wilhelm Thiele (The Madonna’s Secret – A Madonna titka, 1946).

BÁCS Zsolt (Zsolt Bács)

színész, forgatókönyvíró, rendező (1963, Budapest –)

Eredetileg orvos szeretett volna lenni, és Budapesten az orvosi egyetemre járt, majd az NSZK-ba emigrált, és Berlinben folytatta orvosi tanulmányait. Később azonban a művészi szakma mellett döntött, ezért Zürichben, az Európai Filmszínész Iskolában színészetet tanult. Ezután olyan színházi műhelyekben képezte tovább magát, mint a moszkvai Művész Színház és a New York-i Actors Studio. 1997-től rendszeresen dolgozik különféle német bűnügyi és egyéb tévésorozatokban, eddig mintegy negyvenben, köztük van a nálunk is vetített Erdészház Falkenauban; Perzselő szenvedélyek; A rendőrség hívószáma: 110, vagy A hegyi doktor – Újra rendel. Tévé- és mozifilmjei közül jelentősebb szerepet kapott többek között az alábbiakban: A gladiátor – Germanus bosszúja (Held der Gladiatoren, 2003), a Slave (Rabszolga, 2012) és az Ein Fall von Liebe – Annas Baby (Szerelmi ügy: Anna bébije, 2014), mindhármat Jorgo Papavassilou rendezte. 1996 óta forgatókönyvíróként is működik, 2002-ben pedig megrendezi első rövid-, majd 2006-ban első játékfilmjét, az Esperanza – Egy álomutazást, amely Berlinben, a filmfesztivál nyitódarabjaként arat sikert. Következő rendezése 2010-től a Szívdobbanás (Hand aufs Herz) c. tévésorozat. 2010-ben Eric Roberts főszereplésével angol nyelvű játékfilmet forgat, The Child (A gyermek) címmel. A reinkarnációs témájú thriller Sebastian Fitzek azonos című bestsellere alapján készült, Bács Zsolt egyszemélyben írója, rendezője, producere és egyik szereplője is. Rendezőként legutóbbi munkája egy újabb tévésorozat, az Alles oder Nichts (Minden vagy semmi, 2018).

BADAL János (Jean Badal)

operatőr (1927, Budapest – 2015, Párizs)

A Pázmány Péter Tudományegyetem magyar-történelem szakán tanult, majd a Színház- és Filmművészeti Főiskolára járt, ahol tanársegédként is dolgozott, diplomáját 1951-ben szerezte meg. Operatőrként olyan nagysikerű alkotások fűződnek a nevéhez, mint a Rákóczi hadnagya, a Gábor diák és a Bakaruhában. 1956-ban a filmgyár forradalmi bizottságának egyik vezetőjeként ő irányította azt az operatőrcsoportot, amely a forradalom eseményeit örökítette meg. A várható megtorlás elől Franciaországba emigrált. A belga határnál egy szénbányában dolgozott, ott tanult meg franciául. Később Párizsban telepedett le, ahol a Sorbonne filmszakán folytatott tanulmányokat, közben pedig a Fox párizsi részlegének és a francia filmhíradónak is dolgozott. A francia játékfilmgyártás világába Alexandre Trauner (Trauner Sándor) vezette be. Első munkája egy rövidjátékfilm volt: az Enfants des courants d’air (Léghuzat gyermekei – Édoudard Luntz, 1959), amelyet 1960-ban Cannes-ban díjjal jutalmaztak. Ezt követte első nagyjátékfilmje, a Gonosz játékok (Les mauvais coups – François Leterrier, 1961), amelyet Roger Vailland regénye alapján forgattak, főszerepét Simone Signoret játszotta. Ezután több mint három évtizedes külföldi pályafutása során egyre-másra következtek a legnevesebb rendezőkkel forgatott filmjei. Nálunk is játszott munkái közé tartoznak az alábbiak: Mi újság, cicamica? (What’s New Pussycat – Clive Donner, 1965), Éretlen szívek (Les coeurs verts – Édouard Luntz, 1966), Playtime (Jacques Tati, 1967), A kalóz menyasszonya (La fiancée du pirate – Nelly Kaplan, 1969), Ítélet (Verdict – André Cayatte, 1974), Goodbye Emmannuelle (François Leterrier, 1977), Kisdarázs (Le guépiot – Pilissy József, 1981), Eladó város (Ville a vendre – Jean-Pierre Mocky, 1992). Hazai kapcsolatait is ápolta: 1991-ben mesterkurzust vezetett Budapesten, 1994-ben pedig itthon fényképezte Poór István Kölcsönkapott idő c. játékfilmjét. Életéről, munkásságáról két magyar dokumentumfilmben is beszámolt: Történetek a magyar filmről VI. (ifj. Nádasy László, 1996), Mesterek és tanítványok (Muhi András, 1996).

BAGHY Lajos (Lajos von Baghy/Bagghi)

rendezőasszisztens, producer, színész (?, Magyarország – ?)

Rendezőasszisztensként dolgozott Ráthonyi Ákos utolsó hazai filmjében, az Aranyórában (1945). Az NSZK-ba történt távozása után a hatvanas évek végétől működött gyártásvezetőként vagy producerként olyan filmekben, mint az Eine Frau sucht Liebe (Egy asszony keresi a szerelmet – Robert Azderball, 1969), a Sally – heiß wie ein Vulkan (Sally – tüzes, mint a vulkán – Hans D. Bornhauser, 1973) és a Wehe, wenn Schwarzenbeck kommt (Jaj, amikor Schwarzenberg jön – May Spils, 1979). A Paper Tiger (Papírtigris – Ken Annakin, 1975) című angol produkcióban mint rendezőasszisztens vett részt. Színészként is fűződik a nevéhez néhány mozgókép, pl. a Der Bumsladen-Boß (A Bumsladen-főnök, 1973), az Autostop-Lustreport (Autóstop: Kéjriport, 1974), és a Hurra… die Deutsche Sex-Partei (Hurrá… a német szexbuli, 1974), mindhármat Hans D. Bornhauser rendezte.

BAKÓ, Alexander

művészeti vezető, látványtervező

(1885, Znojmo – 1960, Huddinge, Svédország)

Az egykori Osztrák-Magyar Monarchia Znojmo nevű városában született, amely ma Csehországhoz tartozik. Szülei Magyarország területéről költöztek a morva településre. Bakó a Monarchia két fővárosában, Bécsben és Budapesten tanult festészetet, majd 1915-ben Svédországba települt át. Rövidesen bekerült a filmszakmába, s látványtervezőként és művészeti vezetőként a filmtörténeti jelentőségű, klasszikus svéd némafilmek képi világának megteremtésében, olyan rendezők munkatársaként, mint Mauritz Stiller és Victor Sjöström. Stillerrel forgatta az Arne úr kincse (Herr Arnes pengar, 1919) c. drámát, amely Selma Lagerlöf műve nyomán készült. Sjöströmmel három filmet készített: Franz Grillparzer regényéből a Klostret i Sendomirt (A zendomiri kolostor, 1920), egy újabb Selma Lagerlöf-feldolgozást, a rendező művészi pályájának csúcspontját, A halál kocsisát (Körkarlen, 1921) és a Beatrix (Vem dömer, 1922) c. drámát. További munkája még a Vallfarten till Kevlaar (Zarándoklat Kevlaarba – Ivan Hedqvist, 1921), amelyet Heine egyik verse ihletett. Filmes pályafutása befejeztével két stockholmi színház, az Oscarsteatern és az Odeonteatern díszlettervezőjeként működött, többek között Lehár Ferenc, Jean Gilbert, Kálmán Imre, Carl Zeller, Békeffy István és Vadnai László színpadi műveiben. Épületdíszítőként is dolgozott, kültéri munkái közé tartozik a stockholmi Grona Lund parkban található tiroli étterem.

BAKO, Andrew

standfotós (1951, Budapest – 2021, Calgary, Kanada)

Gyermekkorában került ki Kanadába, ahol a Ryerson Politechnical Institute-on végezte felsőfokú tanulmányait 1970 és 1973 között. Calgary-ben saját fotós céget üzemeltetett, és 1998 óta normál tevékenysége mellett standfotósként dolgozott nagy kanadai és amerikai stúdiók számára. Számos tévéfilm és -sorozat stábjában látta el az állófotós munkáját. Néhány film, amelyben közreműködött, és a hazai tévék is vetítették: Londoni csapás (Shanghai Knights), Az országút fantomja 2. (The Hitcher II.), Szökevény futam (Fugitives Run), Butch és Sundance legendája (The Legend of Butch & Sundance), Végveszélyben a Föld (Final Days of Planet Earth), Heartland. Az utóbbi egy hét évig futó sikeres tévésorozat, amelynek 95 epizódjában dolgozott.

BAKY József (Josef von Baky)

rendező (1902, Zombor – 1966, München)

A ’20-as évek elején érkezett Budapestre. Művészi pályára készült, de aztán a Műegyetemen szerzett diplomát 1920-ban, majd mozigépész és filmkölcsönző lett, később egy bankház megbízásából Abbáziában hoteligazgatóként működött. 1927-ben Berlinbe költözött, és bekapcsolódott a filmgyártásba, először statisztaként, majd Bolváry Géza asszisztenseként. Önálló rendezőként az Intermezzoval mutatkozott be 1936-ban. 1939-ben Budapesten forgatott két filmet. Az egyik a teljes egészében német szereposztással készült Asszony a válaszúton (Die Frau am Scheidewege), a másik pedig egyetlen magyar játékfilmje, A varieté csillagai. Pályájának egyik legsikeresebb alkotását, a Münchausent 1943-ban készítette: a gazdag kiállítású, kiváló trükkökben bővelkedő színesfilm sztárjai Hans Albers és Brigitte Horney voltak. Saját filmgyártó vállalatát, az Objectiv-Film GmbH-t Nyugat-Berlinben hozta létre 1947-ben. Ezt követő korszakának nevezetesebb alkotásai közé tartozik a John Knittel művéből készült Via Mala (1948), a Der Ruf (A hívás, 1949), az Erich Kästner-regényből forgatott A két Lotti (Das doppelte Lottchen, 1950), melyért 1951-ben Német Filmdíjjal jutalmazták, a Robinson nem halhat meg (Robinson soll nicht sterben, 1957), valamint a Der Mann, der sich verkaufte (Az ember, akit megvásároltak, 1959) c. társadalmi dráma.

BALÁZS ÁDÁM (ÁDÁM BALÁZS)

zeneszerző (1973, Budapest –)

A neves, Erkel Ferenc-díjas zeneszerző, Balázs Árpád (1937 –) fia. „Az Eötvös Loránd Tudományegyetem angol nyelv és irodalom szakán diplomázott 1997-ben, ahol még egy évig tanársegédként oktatott amerikanisztika szakon. Eközben 1993–1994 között ösztöndíjjal a Fulton Westminster Főiskolán tanult Londonban. Ugyanakkor felvették a Bartók Béla Konzervatóriumba is, és Kocsár Miklós tanítványaként végzett zeneszerzés szakon.” (Wikipédia). 1998-ban amerikai ösztöndíjjal New Yorkba került, és fokozatosan bedolgozta magát a filmszakmába. Seth Grossman rendező felkérésére zenét írt a Shock Act c. rövidfilmhez, amely a New York-i Tribeca filmfesztivál egyik győztes alkotása lett. 2006-ban Los Angelesbe költözött, ahol többek között olyan sikeres játékfilmekhez komponált zenét, mint Az elefántkirály (The Elephant King – Seth Grossman, 2006), az Álmom, Kalifornia (Out of Omaha – Lina Voorhees, 2007), az El Camino (Erik Weigel, 2008), a Pillangóhatás 3 (The Butterfly Effect 3 – Seth Grossman, 2009) és az Inner Demons (Belső démonok – Seth Grossman, 2014). Tevékenysége a televízióra is kiterjedt: az amerikai HBO és Cinemax csatornák zenei arculatát hét éven át ő határozta meg. 2006-ban az a megtiszteltetés érte, hogy az 1956-os forradalom 50. évfordulóján a Carnegie Hall-ban mutathatta be a Hősök útja c. szimfonikus költeményét. A 2010-es években gyermekei iskoláztatása miatt hazaköltözött, azóta több itthoni filmben és tévésorozatban öregbíti jóhírnevét (pl. az Oscar-díjas kisfilm, a Mindenki, valamint a Szíven szúrt ország; Utóélet; Haction; Terápia; Fapad; Testről és lélekről; Pappa pia; A feleségem története), és más európai munkákhoz is ír zenét, ilyen a Kliny (Klinika) c. lengyel játékfilm (Jarek Kupsch, 2013). Számos díj tulajdonosa, többek között Az elefántkirály zenéjéért 2007-ben a Sacramentói Nemzetközi Filmfesztiválon megkapta a Legjobb filmzene díját. 2017-ben az Európai Filmakadémia tagjává választották. Aktív résztvevője a hazai jazzéletnek, zenei producerként Space Between Midnight címmel jazz-albuma jelent meg, továbbá producere Oláh Kálmán, Jack DeJohnette és Ron McClure Always c. közös albumának. 2015 óta a Liszt Ferenc Zeneművészeti Egyetemen tanít digitális hangszerelést.

BALÁZS Béla (BÉLA BALÁZS)

esztéta, forgatókönyvíró, rendező

(1884, Szeged – 1949, Budapest)

A Budapesti Tudományegyetem bölcsészkarán szerzett doktori oklevelet 1909-ben. Vidéki és fővárosi gimnáziumokban működött tanárként, majd a Fővárosi Pedagógiai Szeminárium adott számára munkát. Szépíróként számos irodalmi művet publikált, továbbá ő írta két Bartók-mű, a Fából faragott királyfi és a Kékszakállú herceg vára szövegkönyvét. Az 1919-es kommünben való részvétele miatt Ausztriába emigrált. 1919-től 1926-ig a bécsi Der Tagnál dolgozva meghonosította a rendszeresen jelentkező, művészi szempontokat előtérbe helyező filmkirika-írást. Filmíróként is bemutatkozott, itteni időszakában két alkotást jegyez: Kaiser Karl (Károly császár, 1921) és Der Unbekannte aus Rußland (Az ismeretlen Oroszországból, 1922), mindkettőt Hans Otto rendezte. 1926-tól Berlinben folytatta pályafutását, ahol több forgatókönyvéből született film: közéjük tartozik a Korda Sándor rendezte Őnagysága nem akar gyereket (Madame wünscht keine Kinder, 1926), amely kasszasiker lett; a berlini társadalom keresztmetszetét nyújtó Die Abenteuer eines Zehnmarkscheins (Egy tízmárkás kalandjai – Berthold Viertel, 1926), amely meghozta a művészi sikert is, továbbá a Grand Hotel (Johannes Guter, 1927), a Czinner Pál rendezte Doña Juana (1928), a Stefan Zweig műből forgatott Narkose (Narkózis – Alfred Abel, 1929), a Georg Wilhelm Pabst által rendezett Koldusopera (Die 3 Groschen Oper, 1931), amelynek forgatókönyvét Bertold Brechttel és Vajda Lászlóval együtt írta, valamint A Kék fény (Das Blaue Licht – Leni Riefenstahl, 1932), amelynek társrendezője is volt. Berlini időszakában jelent meg németül két korszakalkotó filmesztétikai könyve, A látható ember (Der sichtbare Mensch, oder Die Kultur des Films, 1924), amelyet a filmművészet Bibliájának is neveznek, továbbá A film szelleme (Der Geist des Films, 1930). 1931-ben a Szovjetunióba utazott, ahol a Moszkvai Filmakadémián tanított, rendszeresen foglalkozott filmpublicisztikával, és Illés Béla Ég a Tisza c. regényének megfilmesítésén fáradozott, terve azonban nem valósult meg. 1945 nyarán hazatért, és egyéb filmes elfoglaltságai mellett forgatókönyvíróként vett részt Radványi Géza Valahol Európában (1948) c. filmdrámájában. 1949-ben Kossuth-díjjal tüntették ki. Neve elsősorban igen jelentős filmelméleti munkássága következtében vált világszerte ismertté, de szépírói munkássága is igen jelentős. 1973-ban jelent meg róla K. Nagy Magda Balázs Béla világa c. könyve , 1984-ben pedig Karcsai Kulcsár István szerkesztésében A film költészete – Az útkereső Balázs Béla c. kötet. Tényi István 1985-ben dokumentumfilmmel emlékezett meg róla Fénykép a tanítványoknak Balázs Béláról címmel.

BALAZS, JOHN (BALÁZS JÁNOS)

producer, rendező, vágó (?, Magyarország –)

Miután kikerült Ausztráliába, 2004-ben a JMC Academy-n diplomázott digtális film- és tévéfilm-készítésből, majd különböző melbourne-i cégeknél rendezett reklámfilmeket és videóklipeket. 2007-ben a Kids WB c. tévésorozat producere, írója és vágója volt, ezután néhány kisjátékfilmet rendezett: pl. The Ice Cream Man (Fagylaltos ember, 2009), illetve Short Black (2009). Első nagymoziját, a Ninja Immovable Heart (Rendíthetetlen nindzsa-szív, 2009) c. akciódrámát producerként, rendezőként és vágóként jegyzi. 2013 óta a Melbourne-ben működő Prima Lux Films producere és rendezője, itt készült eddigi legsikeresebb munkája, egy harcművészeti kisfilm, a Dancer (Táncos, 2016), amely nemzetközi szinten összesen huszonhat díjat nyert, többek között a Los Angeles Film Awards-t és a Top Indie Film Awards-t. Legutóbbi rendezése a szintén díjnyertes Rage (Őrjöngés, 2021) c. thriller, amely egy brutális támadást elszenvedett házaspár kíméletlen bosszújáról szól.

BÁLINT Eszter (Eszter Balint)

színésznő (1965, Budapest –)

Bálint István író, rendező leányaként a Kassák Stúdió avantgárd előadásaiban tűnt fel gyerekszínészként. 1977-ben a színtársulat több tagjával együtt Párizsba, majd New Yorkba emigrált. Eleinte a Squat Theatre kirakatszínház darabjaiban játszott, illetve zenészként dolgozott, 1980-ban működött közre először hanglemezen. Filmszakmai ismereteit a New York University-n sajátította el a nyolcvanas években. Első komolyabb filmes munkájában, Jim Jarmusch Florida, a Paradicsomában (Stranger Than Paradise, 1984) főszereplőként Évát, a magyar lányt alakította, ezt követte mások mellett Chantal Akerman francia filmje, a Histoires d’Amérique (Amerikai történetek, 1989), majd A linguini eset (The Linguini Incident – Richard Shepard, 1991), amelyben Rosanna Arquette és David Bowie mellet játszotta az egyik női főszerepet. Kisebb feladatot kapott Woody Allen Árnyak és ködjében (Shadows and Fog, 1991) és Steve Buscemi Bárbajnokokjában (Trees Lounge, 1996). Ezután több sikeres CD albuma jelent meg, amelyeken énekesként, zenészként, dalszerzőként és szövegíróként működött közre. A 2010-es években visszatért a filmezéshez: a Louis (Louis C.K., 2014) c. tévésorozatban Ellen Burstyn mellett alakította az egyik női főhőst, illetve két mozifilmben, az A Woman, a Partban (Egy nő, egy szerep – Elisabeth Subrin, 2016) és a Poor Boy-ban (Szegény fiú – Robert Scott Wildes, 2016) kapott szerepet.

BÁLINT István (Stephan Bálint)

színész, forgatókönyvíró, rendező

(1943, Budapest – 2007, Budapest)

Apja Bálint Endre festőművész (1914–1986) volt. 1971-ben debütált szerzőként a Labirintus című darabjával a Kassák Művelődési Házban, annak a közösségnek a tagjaként, melynek mellette Breznyik Péter, Buchmüller Éva, Halász Péter, Kollár Marianne és Koós Anna voltak a legfontosabb egyéniségei. A társulat 1972-től lakásszínházként működött. Számos kísérletező produkció után tagjainak többsége – köztük Bálint István, felesége, Kollár Marianne és leánya, Bálint Eszter – 1976-ban hatósági nyomásra emigrált Magyarországról. Párizsi és rotterdami kitérő után Bálint 1977-ben telepedett le alkotótársaival New Yorkban, ahol a performance és multimédia előadásai révén híressé vált Squat Theatre szerzője, rendezője és szereplője lett. 1982-ben debütált filmszínészként Altorjay Gábor Cservonyec (Tscherwonez) c. abszurd, avantgárd NSZK-komédiájában, később Chantal Akerman drámájában, a Histoires d’Amérique-ben (Amerikai történetek, 1989) játszott, ezt követte egy történelmi dráma, A nap (Day One – Joseph Sargent, 1989), amely Szilárd Leó magyar fizikusnak az atombomba előállításában játszott szerepével foglalkozik. A Hunter (Vadász – Robert Frank, 1989) c. kisjátékfilmben főszereplő és forgatókönyvíró volt, majd Raoul Ruiz The Golden Boatjában (Aranycsónak, 1990) kapott szerepet. 1992-ben hazatért Magyarországra, és a Debreceni Csokonai illetve a Merlin Színházban működött rendezőként. 1996-ban elkészítette Kerület c. rövidfilmjét, és néhány itthon készült filmben színészként is feltűnt: pl. Senkiföldje (Jeles András, 1993), Hazudós Jakab (Peter Kassowitz, 1999) és Vége (Vécsei Márton, 2003). Hosszan tartó, súlyos betegség után, 2007-ben hunyt el.

BALLA Lici (Lici Balla)

színésznő (1911, Pozsony – 1995, Ascona, Svájc)

Pályafutását gyermekszínészként kezdte, később a Fővárosi Operettszínházhoz szerződött, és más teátrumokban is sikereket ért el. Noha nem tartozott a 30-as évek leghíresebb filmszínésznői közé, több ismert mozidarabban is lehetett látni, pl. a következőkben: Mindent a nőért (1934), Három sárkány (1936), Dunaparti randevú (1936). A 30-as évek végén Amerikába emigrált, ahol később Székely Istvánnal és Ágai Irénnel ápolt baráti kapcsolatot, majd Hans Habe (Békéssy János) felesége lett. Itt King Vidor Comrade X (X elvtárs, 1944) c. filmjében kapott szerepet. Később Svájcba települt át, és 1955-ben Georg Jacoby Gestatten, mein Name ist Cox (Engedje meg, a nevem Cox) c. filmjében tűnt fel egy kisebb szerepben.

BALLA, Nicholas (Balla Miklós)

vágó, producer (1918, Magyarország – 2006, Ottawa)

Fiatal gyerekként került ki Kanadába. Pályafutását vágóként kezdte a háború után, többek között az A Capital Plan (Egy főváros terve – Bernard Devlin, 1949) c. animációs dokumentumfilmben, amely Ottawa újjátervezéséről szól. 1952-től a vágás mellett producerként is tevékenykedett, ilyen minőségében összesen 164 dokumentumfilm fűződik a nevéhez. Köztük van pl. a számos részből álló Eye Witness- (Szemtanú) és a Canada-sorozat. Rendezőként jegyzi a Canada Dances (Kanada táncol, 1947) és a Science in Bloom (Virágzó tudomány) c. dokukat. Ahhoz a kanadai magyar emigráns rendező-producer csoporthoz tartozott, amelynek John Kemeny, George Kaczender és Albert Kish is a tagja volt. Filmjei és sorozatai elkészítésében egyrészt az a cél vezérelte, hogy az egész világnak bemutassa választott hazája szépségét, közéleti témájú alkotásaival pedig a társadalmi igazságosság mellett állt ki. Mint producer, 1962-ben Ezüst Medve díjat kapott Berlinben Nahanni c. rövid dokumentumfilmjéért (R: Donald Wilder), amely egy elveszett aranybánya legendájáról szól. Élete későbbi részében Kanada nemzeti filmvállalatánál, a National Film Board-nál töltött be vezető tisztséget.

BALOGH, PETRA (BALOGH PETRA)

rajzoló, művészeti vezető (?, Magyarország –)

A Trefort Ágoston Gyakorlóiskolában érettségizett 2003-ban, majd a Budapesti Műszaki és Gazdaságtudományi Egyetem hallgatója lett. 2013-ban Izraelbe ment, és egy évig Tel Avivban volt építészgyakornok. 2014-től különböző hazai filmstúdiókban dolgozott, mint rajzoló (draftsman), olyan nálunk forgatott külföldi filmekben, mint a Mentőexpedíció (2015), Atomszőke (2017), Szárnyas fejvadász 2049 (2017). 2016 végétől Londonban tevékenykedik művészeti vezető-asszisztensként, többek között az alábbi megafilmekben: Dumbó (Dumbo – Tim Burton, 2019), Star Wars: Skywalker kora (Star Wars: The Rise of Skywalker – J.J. Abrams, 2019), Jurassic World: Világuralom (Jurassic World: Dominion – Colin Trevorrow, 2022). Önálló művészeti vezetőként jegyzi a The Man Who Fell to Earth (Az ember, aki a Földre esett, 2022) c. tévésorozat kilenc epizódját.

BÁNDY Miklós (Miklos Bandy/Nicolas Baudy)

rendező (1904, Marosvásárhely – 1971, Párizs)

Bécsben és Berlinben tanult, ezután 1922-től 1929-ig Berlinben és Párizsban újságíróskodott, majd 1934 és 1936 között a Pester Lloydot és a francia lapokat tudósította Moszkvából, továbbá az Izvesztyijának is dolgozott. A koncepciós perek hatására kilépett a pártból, és végleg Párizsban telepedett le. A második világháborúban önkéntesként harcolt, majd részt vett a francia ellenállási mozgalomban. Az 1920-as évek közepén Viking Eggeling munkatársaként az ún. abszolút filmmel kísérletezett, számos különleges, avantgard jellegű alkotást hozva létre. 1929-ben Németországban készítette egyetlen fennmaradt művét, a Hände (Kezek) című 13 perces kísérleti rövidfilmet, amelyben kifejezően ábrázolja egy férfi és egy női kéz mozgását.

BÁNFALVY Ágnes (Agnes Banfalvy)

színésznő (1954, Budapest –)

Diplomáját 1976-ban szerezte meg a Színház- és Filmművészeti Főiskolán, majd a Vígszínház és a Mafilm társulatának tagja lett. Sok hazai filmben játszott (pl. A kenguru; Dóra jelenti; Csontváry; Ideiglenes paradicsom), továbbá az Abigél c. tévésorozatban Torma Piroska szerepét alakította. Neve nemzetközileg akkor vált ismertté, amikor Szabó István Mephistójában (1981) eljátszotta Angelika Siebert szerepét. 1981-ben férje, Bokor Attila rendező társaságában Franciaországba emigrált, és Jean-Luc Godard meghívására a Passiójátékban (Passion, 1981) egy amerikai fotómodellt alakított. 1982-től New Yorkban élt, ahol a Columbia Egyetemen tanult. Los Angeles-be költözve 1986-tól 1988-ig színjátszást tanított az UCLA-n, és több játékfilmben foglalkoztatták színésznőként. Közéjük tartozik a Gossip (Pletyka – André Burke, 1986), a Listen Carefully (Hallgass figyelmesen – Robert Manganelli, 1987), amelyben az egyik főszerepet játszotta és a Csúcsközelben (Storm and Sorrow – Richard A. Colla, 1990). A címszerepet alakította a Strindberg-mű alapján forgatott Júlia kisasszonyban (Miss Julie – Bokor Attila, 1990), továbbá John Houseman, Susan Strasberg és Peter Bogdanovich társaságában a női főszerepet játszotta az Orson Welles életéről szóló The Big O-ban (A nagy O – André S. Labarthe, 1991). 1992-ben hazatelepült Magyarországra, s itthon folytatta színházi és filmes pályafutását. Számos hazai filmben játszott (pl. 6:3, avagy játszd újra Tutti; Chacho Rom; Állítsátok meg Terézanyut!; Álom.net; Argo 2) és olyan, nálunk forgatott külföldi (ko)produkciókban szerepelt, mint az Amerikai rapszódia (Gárdos Éva, 2001), az Oroszlánbarlang (James Bruce, 2003) és az Eragon (Stefen Fangmeier, 2006). Aranycsillagom címmel 1995-ben életrajzi kötete jelent meg.

BANGÓ Zoltán (Zoltan Bango)

operatőr, vágó (1961, Budakeszi –)

A Pécsi Tudományegyetem művészeti karán szerzett diplomát, majd az Egyesült Államokba távozva az UCLA operatőri szakát végezte el. 1999 óta dolgozik a szakmában: reklámfilmeket készít, vágóként, operatőrként és producerként foglalkoztatják kis- és nagyfilmekben, tévésorozatokban. Vágó volt többek között a One Night in L.A.-ben (Egy éjszaka Los Angelesben – Emmanuel Giorgio Sandoval, 2012), a Vamp the Series-ben (Vamp, a sorozat, 2013) és a Running from WISHconsinban (Menekülés WISHconsinból – Don Walker, 2013), az utóbbiban produceri feladatot is ellátott, akárcsak az amerikai-magyar Busy Day-ben (Mozgalmas nap – Eric Martinez, Nádas Tamás, 2015), amelynek egyik operatőre is volt. Nádas Tamással dolgozott együtt a bemutatás előtt álló Fierce Target (Ádáz célpont – Emilio Lavizzi) c. akciófilmben is, mint társproducer és vágó.

BÁNKY Vilma (Vilma Bánky)

színésznő (1898, Nagydorog –1991, New York)

Iskolai tanulmányai után tisztviselő lett, majd elvégezte Bolváry Géza és Mattyasovszky Ilona filmiskoláját, továbbá Somlay Artúr magántanítványa volt. Első filmje, az Im letzen Augenblick (Az utolsó pillanatban – Carl Boese, 1919) Berlinben készült, majd 1920 és 1925 között német, osztrák és magyar filmek főszerepét játszotta el. Amikor az amerikai filmmogul, Samuel Goldwyn 1925-ben Budapesten járt, felfedezte tehetségét és szerződést kötött vele. Hollywoodban „magyar rapszódiaként” reklámozták, és az egyik legnagyobb némafilm-sztár lett belőle. Már első amerikai filmje, a Ronald Colmannel forgatott The Dark Angel (Sötét angyal – George Fitzmaurice, 1925) az élvonalba emelte, legemlékezetesebb sikereit azonban mint Rudolph Valentino partnere érte el: egy orosz arisztokrata leányaként A fekete sasban (The Eagle – Clarence Brown, 1925), illetve egy arab táncosnő szerepében A sejk fiában (The Son of the Sheik – George Fitzmaurice, 1926). Ronald Colemannel további sikerfimjei voltak, mint pl. A szerelem éjszakája (The Night of Love – George Fitzmaurice, 1927) és az Orczy Emma bárónő regényéből készült Összeesküvők (Two Lovers – Fred Niblo, 1928). Első hangosfilmje a Petri Éva szerencséje (This Is Heaven – Alfred Santell, 1929) volt, és noha még játszott néhány műben, erősen magyaros akcentusa miatt a hangosfilm-korszakban csillaga leáldozott. Utolsó filmjét, a The Rebelt (A lázadó – Edwin H. Knopf, Luis Trenker) 1933-ban forgatta. Ezután visszavonult a szakmától, és ingatlankereskedéssel foglalkozott, illetve kedvenc sportjának, a golfozásnak hódolt. Munkásságának elismeréseként 1960-ban csillagot kapott a hollywoodi hírességek sétányán.

BÁNÓCZKI Tibor (Tibor Banoczki)

rendező (1977, Sárospatak –)

Tokajban, a Tokaji Ferenc Gimnáziumban érettségizett, majd tanfolyamon vett részt a Pannónia Filmstúdióban, ahol később animátorként dolgozott Richly Zsolt Este a székelyeknéljében (1998). A mostani Moholy-Nagy Művészeti Egyetem (MOME) elődjénél, az Iparművészeti Főiskolán szerzett diplomát 2004-ben. Másodéves korában készítette első önálló animációs filmjét, a Holtágbant, diplomafilmje pedig A Tripper Fiúk volt. Csáki Lászlóval közösen készített, Az ifjúság megnyugtat (2001) c. 76 perces játékfilmükkel több magyarországi és nemzetközi díjat nyertek. Angliába távozva 2005-től 2007-ig a londoni National Film and Television School animáció szakán folytatta tanulmányait. Többnyire feleségével, Szabó Saroltával közösen íróként és rendezőként jegyez több animációs kisfilmet, amelyek számos díjat nyertek különböző nemzetközi filmfesztiválokon. Diplomamunkája, a Tejfogak (Milk Teeth, 2007) Annecyban különdíjat kapott, Ottawában pedig nagydíjat. A natúrfilm látszatát keltő, ám animációs technikával készült kisfilm egy testvérpár éjszakáját meséli el: a nővér kiszökik egy kukoricaföldre, hogy találkozzon szerelmével, ám ártatlan kisöccse követi őt. A The Jungle (A dzsungel, 2011) Zágrábban nyert díjat, a Les Conquérants (A hódítók, 2011) Caesar-jelölést kapott és versenyzett a Sundance Fesztiválon, a Sleep (Alvás, 2009) és a Leftover (Maradék, 2014) szintén több fesztiválon szerepelt sikerrel. Többéves előkészítés után elkészült Szabó Saroltával közös, újabb munkája – ezúttal egy egészestés, rotoszkóp technikát alkalmazó, animációs sci-fi –, a Műanyag égbolt, amelyet a Domestic Infelicity gyártott. Az alkotás sikeresen szerepelt a 2023-as Berlinálén, hazai bemutatójára ezután került sor. Bánóczki Tibor jelenleg a budapesti MOME animációs tanszékének a vezetője.

BARABÁS Sári (Sari Barabas)

színésznő (1914, Budapest – 2012, München)

A Zeneakadémia ének szakán tanult, majd 1939-től a Royal Színházban, a Városi Színházban és az Operaházban is játszott. 1940-től filmezett is, többek között a Bercsényi huszárok (1940) és az Ismeretlen ellenfél (1940) c. filmekben szerepelt. 1944-ban Nyugatra távozott, és Németországban dolgozott, majd 1952-től a londoni Covent Gardenben lépett fel. Színésznőként a németeknél futott be jelentős karriert. Előbb a Die Dubarry (A Dubarry – Georg Wildhagen, 1951) c. zenés film címszerepében tűnt föl, majd Angliában Michael Powell és Emeric Pressburger (Pressburger Imre) zenés filmjében, az Oh… Rosalindában (1955), amelyben Rosalinda alakítójának kölcsönözte a hangját. Louis Armstrong mellett játszotta a női főszerepet Paul Martin (Martin Pál) Berlin-Melodie (1963) c. musicaljében, majd több tévéfilmben szerepelt, 1965-ben ismét főszerepet játszva a Srauss A cigánybárójából készült Ja, das alles auf Ehr wünschen wir – und noch mehr! (Mert a szív és az ész együtt mindenre kész!) c. Kurt Pscherer-filmben. A későbbiek során főleg angliai színházakban aratott komoly sikereket énekhangjával, filmen azonban már nem szerepelt.

BARACKER Gábor (Gábor Baraker)

színész (1926, Budapest – 1983, Algéria)

Miután elvégezte a Színművészeti Akadémiát, a budapesti Nemzeti Színházban játszott. 1949-ben Ausztráliába emigrált, majd 1962-ben Londonba költözött. 1962-től foglalkoztatták színészként, főképpen angol tévésorozatok kis szerepeiben. Ezek közé tartozik a Doctor Who (1964–65), a Sir Arthur Conan Doyle (1967) és Az Angyal (1969). Több játékfilmben is feltűnt epizodistaként, pl. a következőkben: Tűzgolyó (Thunderball – Terence Young, 1965), Ahol a kémek vannak (Where the Spies Are – Val Guest, 1966), Clouseau felügyelő (Inspector Clouseau – Bud Yorkin, 1968), Az Angyal vérbosszúja (Vendetta for the Saint – Jim O’Connolly, 1969).

BARANYAI László (László Baranyai)

operatőr (1950, Budapest –)

Iskolai tanulmányai után világosítóként dolgozott a Magyar Televíziónál, majd a MAFILM-nél lett segédoperatőr. 1978-tól 1982-ig a Színház- és Filmművészeti Főiskola operatőri szakán tanult. Hazai játékfilmes munkák (pl. Gyerekrablás a Palánk utcában; Az elvarázsolt dollár; A másik ember) után 1988-ban Ausztráliába emigrált, ahol több mint ötven rövid-, dokumentum-, tévé- és játékfilmet, valamint tévésorozatot fotografálva folytatta operatőri tevékenységét. Mozifilmjei közé tartozik a Clowning Around (Körbebohóckodva – George Whaley, 1992), a True Love and Chaos (Igaz szerelem és káosz – Stavros Kazantidis, 1997), az Ütődöttek (Crackers – David Swann, 1998), a Nincs visszaút (Dead End – Iren Koster, 1999), a Noise (Zaj – Matthew Saville, 2007), amelyért az Ausztrál Filmintézet díjára jelölték, és megkapta az ausztrál filmkritikusok díját, a Vanished (Eltűnt – Michael Adante, 2011), a The Death and Life of Otto Bloom (Otto Bloom halála és élete – Cris Jones, 2016) és egy horror-antológia, a Dark Place (Sötét hely – Kodie Bedford; Perun Bonser; Rob Braslin, 2019). Tíz epizódot jegyez az ismert tévésorozatból, a McLeod lányaiból (McLeod’s Daughters, 2007), a Red Water Red (Piros a víz, piros – Qing Xie, 2009) c. rövidjátékfilm fényképezéséért elnyerte az Ausztrál Operatőrök Társaságának díját. 2010-ben Zsigmond Dezső ausztrál témájú dokumentumfilmjének, Az Óperenciás tengeren is túlnak volt az operatőre. 2012-ben Koltai Lajossal háromnapos mesterkurzust tartott Budapesten. A Magyarországon 1996-ban alapított Arany Pillangó-díj kitüntetettje.

BARANYAI Vera (Vera Baranyai)

színésznő (1982, Magyarország –)

1988-ban disszidált édesanyjával és bátyjával az NSZK-ba, ahol különböző menekültotthonokban laktak, és szociális segélyen éltek. Iskolái elvégzése után a filmszakmában kezdett el dolgozni mindenesként, majd Hámos Gusztáv operatőr juttatta főszerephez Katja Pratschke Fremdkörper (Idegen test, 2001) című rövidjátékfilmjében. Ezt kisebb szerepeket jelentő játékfilmek, továbbá tévésorozatok követték: Charly, majom a családban (Unser Charly, 2004), Mentőhelikopter (Die Rettungsflieger, 2005), Helyszíni szemle (Post Mortem, 2008), Die Anwälte (Az ügyvédek, 2008), Tetthely (Tatort, 2009), Lotta (2010-2015). Fő-, vagy másodfőszerepet olyan tévéfilmekben kapott, mint a Heute heiratet mein Ex (Ma házasodik a volt férjem – Edward Onneken, 2006), A 29 éves szűz (29 und noch Jungfrau – Holger Haase, 2007) és a Die Tochter (A leány – Bernhard Kammel, 2008). Közben a hazai filmesek is foglalkoztatták a Sobri, ponyvafilmben (2002), főszerepet játszott a Szuromberek királyfiban (2007) és a Zuhanórepülésben (2007).

BÁRDOS Károly (Karl Bardosh)

producer, rendező (1943, Magyarország –)

A Vörösmarty Gimnáziumban érettségizett, majd az ELTE média- és filmszakán szerzett diplomát. A ’60-as években az MTV Iskolatelevíziójában a filmesztétikáról készített oktatófilmeket. 1969-ben emigrált az Egyesült Államokba, ahol az Amerikai Filmintézetben játékfilmrendezést tanult. Rendezője és producere volt az Iron and Horse (Vas és ló, 1975) c. rövidjátékfilmnek, amelynek Vilmos Zsigmond volt az operatőrje. A film első díjat nyert az USA Filmfesztiválon és a Melbourne-i Filmfesztiválon. 1978-ban megalapította az amerikai magyar televíziót, amely azóta is fönnáll. Az Erőltetett Menet-ben (Forced March – Rich King, 1989) producerként és forgatókönyvíróként vett részt. A részben Budapesten forgatott film Radnóti Miklós 1944-ben munkaszolgálatosként elszenvedett végnapjait és mártírhalálát ábrázolja, Chris Sarandon főszereplésével. Bárdos nevéhez fűződik a Bollywoodnak nevezett indiai filmvárosról szóló első dokumentumfilm, az 1992-ben forgatott World of Film: India (A film világa: India), amely sorozat formájában három évig futott az amerikai közszolgálati televízióban. Ugyancsak Indiában Bárdos az egyik úttörője lett a mobiltelefonos filmkészítésnek (Cell Phone Cinema), amelyet a mobiltelefon és az internet elterjedtsége miatt – Alexandre Astruc kamera-töltőtollához hasonlóan – filmkészítési forradalomnak tart. Mint a digitális média nemzetközi képviselője vett részt több ízben Szekszárdon a Digi 24 nevű digitális rövidfilmverseny zsűrijében is. Rendezői munkásságának újabb darabja 2007-es játékfilmje, az Out of Balance (Egyensúlyvesztés), amelyben egy keresztény misszionárius lánya és egy zsidó rabbi fia közötti problematikus szerelmi viszonyt ábrázolja, és az emlékezet különböző rétegeinek megjelenítésére az élőfilmes részek közé rotoszkópos eljárással készült fekete-fehér és színes felvételeket vág be. Figyelmet érdemel két egészestés dokumentumfilmje is: a Demons and Angels (Démonok és angyalok, 2012) a kábítószer-függőség problémájával foglalkozik. A Tagore’s Natir Puja: The Court Dancer (Tagore: Natir Puja, az udvari táncos, 2013) pedig Rabindranath Tagore rendezőként jegyzett, de később megsemmisült egyetlen mozgóképe, a buddhista legendán alapuló táncdráma, a Natir Puja (1932) Kalkuttában forgatott új változata. Bárdos legutóbbi két munkája egy filmdráma, a Little Miss Perfect (Tökéletes kisasszony – Marlee Roberts, 2016) és egy rövid dokumentumfilm, a Married to Math (Házasságban a matekkal, 2021), amelyeket producerként jegyez. New Yorkban él, az ottani egyetem professzora, és számos kurzust tart az új filmes generációnak, többek között a digitális filmezés témakörében, amelyről szakkönyvet is írt (The Complete Idiot’s Guide to Digital Video).

BÁRDY Margit (Margit Bárdy)

jelmeztervező (1929, Magyaróvár –)

Tanulmányait a budapesti Képzőművészeti Főiskola festőszakán kezdi, többek közt Bernáth Aurél tanítványa. Az ötvenes évek elején jelmeztervező a Madách Színházban, itt ismerkedik meg későbbi férjével, Bárdy György színművésszel. Az NSZK-ba disszidálva 1957-ben már a müncheni Képzőművészeti Főiskola díszlettervezési szakán folytatja tovább tanulmányait. Karlsruheban jelmeztervezőként kezd, majd a Bavaria Televízió Stúdió jelmeztervezője lesz Münchenben, ahol számos film kosztümjeit tervezi, egyebek közt a Theo Mezger, illetve Michael Braun által 1966-ban rendezett és nálunk is bemutatott tévésorozat, Az Orion űrhajó fantasztikus kalandjai (Raumpatrouille – Die phantastischen Abenteuer des Raumschiffes Orion) futurisztikus ruháit, amelyek valóságos divatőrületet váltottak ki egész Európában. Bárdy időközben újból beiratkozik a müncheni Képzőművészeti Főiskolára, és Rudolf Heinrich professzornál díszlettervezői diplomát szerez. Munkái közé tartozik még többek között az Antigone (R: Franz Peter Wirth, 1965), a Der Fall Mata Hari (A Mata Hari-ügy – Paul Verhoeven, 1966) és a Fidelio (Derek Bailey, 1990), amelyben a jelmeztervezés mellett már a díszlettervezői munkát is ellátta. 2003-ban pedig a Bavaria Film másfélórás mozifilmet vágott össze Az Orion űrhajó hétórányi anyagából, így az újabb generációk is megismerhették Bárdy Margit legendaszámba menő űrruháit. Különleges feladatott jelentett számára, amikor 1969-ben rekonstruálták a Bauhaus szcenikai műhelyét vezető Oscar Schlemmer ötven évvel korábban készült Das Triadische Ballett (A triádikus balett) című „metafizikai revüfilmjét”, Bárdy Margit nevéhez fűződik ugyanis a film tizennyolc kubisztikus figurájának a rekonstrukciója. 1970-től főként színházi előadások díszlettervezője, több mint száz produkcióban vett részt. 1984-ben kerül sor első magyarországi kiállítására, amelynek a Győri Műcsarnok adott otthont. 1998-ban Budapesten Köztársasági Elnöki Arany Emlékéremmel tüntetik ki.

BARKACS, Zsoka (Barkács Zsóka)

trükkmester (?, Magyarország –)

A budapesti Műszaki Egyetemen szerzett gépészmérnöki diplomát, majd tervező grafikusi és képzőművészeti tanfolyamon vett részt. Münchenbe távozva számítógépes tanulmányokat folytatott, az Egyesült Államokban pedig számítógépes tervezést és gyártást (CAD/CAM) tanult. 1985-től a Robert Abel & Associates-nél volt technikai rendező és 3D animációs szakértő, majd 1991-ben San Franciscóban megalapította máig működő saját cégét, a ZsokaStudio-t, amely háromdimenziós animáció létrehozásával, digitális látványtrükkök és oktatóanyagok előállításával foglalkozik. Ezzel egyidejűleg 2000-től a Dreamworks cégnél dolgozik, mint vezető technikai rendező, aki a művész és a programozó munkáját egyesítve a rajzfilmfigurák megalkotását irányítja. Ebben a minőségében vett részt olyan sikeres animációs mozik létrehozásában, mint a Shrek (Andrew Adamson, Vicky Jenson, 2001), amely 2002-ben mint legjobb animációs film Oscar-díjat kapott, a Shrek 2 (Andrew Adamson, Kelly Asbury, Conrad Vernon, 2004), a Madagaszkár (Madagascar – Eric Darnell, Tom McGrath, 2005) és ennek folytatásai, a Kung Fu Panda (Mark Osborne, John Stevenson, 2008) és folytatásai, a Croodék (The Croods – Kirk De Micco, Chris Sanders, 2013), amely számos rangos díjat gyűjtött be, és a Mr. Peabody és Sherman kalandjai (Mr. Peabody & Sherman – Rob Minkoff, 2014). Legutóbbi munkájában, a Bébi úrban (The Boss Baby – Tom McGrath, 2017) technikai rendezőként a látványtrükkök területén dolgozott. Ami oktatói munkáját illeti, Barkács Zóka a Savannah College of Arts and Design animációs részlegének professzora.

BARNA, Laszlo (Barna László)

producer, rendező (1948, Magyarország –)

Gyermekként 1957 januárjában került Kanadába szüleivel. Montrealban nőtt föl, ahol a McGill egyetemre járt, majd elindult tévéproduceri pályáján. A 80-as évektől kezdve eddig mintegy hatvan tévésorozatnak és -filmnek volt a producere, nyolcnak pedig a rendezője. Produceri munkái közül ismertebbek a nálunk is sugárzott tévésorozatai: A halottkém (Da Vinci’s Inquest, 1998–2005), amely számos Gemini-díjat (kanadai tévés díjat) nyert, A polgármester (Da Vinci’s City Hall, 2005–2006), a Szólíts Fitznek! (Call Me Fitz, 2010), a Jó zsaru – rossz zsaru (Shattered, 2010–2011), továbbá a Treasures Decoded (Dekódolt kincsek, 2013–2014) és a Secrets Unlocked (Felfedett titkok, 2020). Tévéfilmjei közül kiemelkedik a Milgaard (1999), amely Kanada egyik leghírhedtebb justizmordját, a David Milgaard elítélését és a felmentéséért folytatott küzdelmet eleveníti meg, a film összesen nyolc díjat nyert; a Gyárfoglalás (The Take, 2004) egészestés, díjnyertes dokumentumfilm, amely az argentínai Patagónia egyik padlólapokat gyártó üzemében történt drámai események krónikája; a Szövetség az ördöggel c. mozifilm (Shake Hands With The Devil – Roger Spottiswoode, 2007) pedig Romeo Dallaire tábornokról szól, aki kétségbeesetten próbálta megakadályozni a ruandai népirtást, a film többek között hét Genie-díjat (kanadai Oscart) kapott. Rendezőként több rövid dokumentumfilm fűződik a nevéhez, amelyeket feleségével, Laura Alperrel közösen készített, ilyen pl. a The Right to Work Movement (Mozgalom a munkához való jogért, 1984) és a Caterpillar: The Story of a Plant Closure (Lánctalp: Egy gyár bezárásának története, 1992). Közös vállalkozást alapított feleségével, és 2002-re cégük, a Barna-Alper Productions lett az angol nyelvű tévéműsorok legtermékenyebb előállítója.

BARON, Nathasha (Forgács Andrea)

producer, forgatókönyvíró, rendező (1965, Budapest –)

1998-ban kezdte el filmes tanulmányait a Vancouveri Filmiskola forgatókönyvíró, rendező és vágó szakán. Több rövidfilm elkészítése után megalapította gyártó cégét, a No More Productions-t, és 2002-ben mint producer és rendező elkészítette első nagyjátékfilmjét, a Mu Sa Do-t, amely egy oknyomozó újságíróról szól, aki belemerül az illegális földalatti küzdősportok világába. Általában egyszemélyben írója, rendezője és producere filmjeinek. Közéjük tartozik egy vígjáték-dráma, a Summer Storm (Nyári vihar, 2004), a Children of Fate (A végzet gyermekei, 2006) c. rövidjátékfilm, amely drámai erővel jeleníti meg Magyarország 1945-ös szovjet megszállását. Díjnyertes fantasy-kalandfilmje, a Kelly Donohue főszereplésével készült, a jó és a gonosz erők biblikus küzdelmét ábrázoló Kingdoms of Grace (Kegyelmi királyságok, 2008), forgatókönyvíróként és producerként jegyzett horrorfilmje a The Blackburn Asylum (A Blackburn-elmegyógyintézet – Lauro Chartrand, 2015) és a GONE: My Daughter (Eltűnt a lányom, 2018), további műve producerként az Elmosódott igazság (Washed Away, 2017), a két utóbbi tévéthriller, a rendezőjük Jeff Beesley. Legutóbbi két tévéfilmjét forgatókönyvíróként jegyzi: You May Kiss the Bridesmaid (Megcsókolhatod a koszorúslányt – Caroline Labréche, 2021), Christmas in the Pines (Karácsony a fenyők között – Gary Wheeler, 2021).

BARRI, Barta (Barta Barnabás)

színész (1911, Budapest – 2003, Madrid)

A ’30-as és ’40-es években mint táncos és trapéz-artista turnézott Európa szerte. A második világháború után az egyik cirkuszi turné során úgy döntött, hogy Spanyolországban marad. Hamarosan színészként tűnt fel a spanyol filmekben. 1950-től 1986-ig több mint százharminc film- és tévéprodukcióban szerepelt. Ismertebb filmek, amelyekben szerepet kapott, a Blood kapitány fia (El hijo del capitán Blood – Tulio Demichelli, 1962), a Custer, a Nyugat hőse (Custer of the West – Robert Siodmak, 1967), A vámpírok éjjele (La noche de Walpurgis – León Klimowsky, 1971), a Horror Express (Eugenio Martin, 1972). Legnagyobb sikerét valószínűleg egy francia-olasz-spanyol western, a Vörös nap (Soleil rouge – Terence Young, 1971) hozta meg számára, amelyben Charles Bronson, Ursula Andress és Alain Delon társaságában játszott. Barri vérbeli karakterszínész volt, aki a spagetti-westernek fénykorában jellegzetes szakállas figurájával a műfaj minden valamirevaló spanyol vagy Spanyolországban forgatott darabjában megjelent.

BÁRSONY Rózsi (Rosi Bársony)

színésznő (1909, Budapest – 1977, Bécs)

Gyermekszínészként tűnt fel, majd Rákosi Szidi színiiskolájának elvégzése után különböző fővárosi színházakban lépett fel. Férjhez ment Dénes Oszkár táncos-komikushoz, és 1932-től vele együtt egy, a magyar operetteket népszerűsítő nyugat-európai turnén vett részt, amely megalapozta nemzetközi hírnevét. 1934-től a legnevesebb fővárosi színházakban játszott. A harmincas évek magyar játékfilmjeiben egymást követték főszerepei (pl. A vén gazember; Helyet az öregeknek; Bál a Savoyban; A harapós férj; 3:1 a szerelem javára), akárcsak számos külföldi produkcióban, mint pl. a Liebe muss verstanden sein (A szerelmet meg kell érteni – Hans Steinhoff, 1933) és a Dschainah, das Mädchen aus dem Tanzhaus (Dschainah, a lány a táncházból – Gyimes Vilmos, 1935). Származása okán a második világháború idején nem szerepelhetett, és 1945 után is keveset lépett színpadra. 1948-ban Nyugatra távozott: férjével együtt Ausztriában, illetve Olaszországban élt és dolgozott. Emigrációja során előbb egy német filmben, a Käpt’n Bay-Bay-ben (Helmut Käutner, 1953) szerepelt, majd a női főhőst alakította az Al cavallino bianco (A fehér ló – Mario Landi, 1954) c. zenés olasz tévévígjátékban. 1956-ban Bécsbe ment, és több operettben fellépett, valamint leforgatta utolsó filmjét, a Hét évig nem lesz szerencsémet (Scherben bringen Glück – Ernst Marischka, 1957). Az 1960-as években gyakran játszott Magyarországon is, főként a televízióban és szabadtéri revükben tűnt fel. Halála után harmadik férje, Schustek György megalapította a Bársony Rózsi Emlékgyűrűt, amelyet kétévente a legjobb magyar szubrettnek ítélnek oda.

BARSY, Andor von (Barsy Andor)

operatőr (1899, Budapest – 1964, München)

Gyermekkorában került Ausztriába, ott végezte el a középiskolát, majd nemsokkal az első világháború után Németországba távozott. Először Münchenben az Ertel-Werkennél tanult filmtechnikát, majd Nürnbergben a Közlekedési Múzeum szaktanácsadója lett. A filmszakmában 1919-től dolgozott operatőrként, főként dokumentumfilmekre specializálta magát. 1929-től Hollandiában már játékfilmeket fényképezett, mint pl. a De maarschalkstaf (A marsallbot – Luc Willink, 1929), a Zeemansvrouwen (Matróznők – Henk Kleinmann, 1930) és a Dood water (Holtág – Gerard Rutten, 1934), amelyért az 1934-es Velencei Filmfesztiválon megkapta a legjobb operatőr díját. Több kollégájával együtt operatőre volt Leni Riefenstahl két dokumentumfilmjének, amelyek az 1936-os berlini olimpia eseményeit örökítik meg: Olimpia, 1. rész – Népek ünnepe (Olympia 1. Teil – Fest der Völker, 1938) és Olimpia, 2. rész – A szépség ünnepe (Olympia 2. Teil – Fest der Schönheit, 1938). További mozifilmjei közé tartozik a Rembrandt (Gerard Rutten, 1940), a Jonas (1957), amelyért 1957-ben megkapta a Német Filmdíjat, továbbá a Gino (1960), a két utóbbit Ottomar Dominick rendezte. Operatőrként vett részt Szőts István két dokumentumfilmjében is, ezek a Hallstatti ballada (Hallstätter Ballade, 1960) és a Stephansdom (A Szent István dóm, 1962).

BARTHA Dániel (DÁniel Bartha)

trükkmester (?, Magyarország –)

A Szegedi Tudományegyetem kommunikáció és médiatudományok szakán diplomázott 2006-ban. Ezután különböző hazai cégeknél dogozott, mint digitális kompozitor, VFX-koordinátor, data wrangler (kb. adatfelügyelő), olyan hazai filmekben, mint pl. a Kythera (2006), az Eszter hagyatéka (2008) és a Kaméleon (2008). 2014-től neves külföldi cégeknél folytatja trükkmesteri tevékenységét: Németországban Pixomondónál digitális kompozitorként, Kanadában a Method Studios-nál pedig vezető kompozitorként. Eddigi munkái közé tartozik a nagysikerű Kémek hídja (Bridge of Spies – Steven Spielberg, 2015), a Doktor Proktors tidsbadekar (Doktor Proktor időfürdője – Arild Fröhlich, 2015), a Pofázunk és végünk Miamiban (Ride Along 2 – Tim Story, 2016), a Shannara: A jövő krónikája (The Shannara Chronicles, 2016) c. tévésorozat, továbbá az Iron Sky: The Coming Race (Vas égbolt: Az eljövendő faj – Timo Vuorensola, 2018) és a The Many Saints of Newark (Newark sok-sok szentje – Alan Taylor, 2021).

BARTHA Diána (Diana Bartha)

vállalatvezető (?, Magyarország –)

1993-ban diplomázott a Budapesti Gazdasági Egyetemen. 1994-től a Magyar Televíziónál dolgozott, mint értékesítési vezető. 2000-től Párizsban a Tele Images Internationalnél, a National Film Board of Canada párizsi részlegénél, majd az Arte France Development Departmentnél töltött be hasonló tisztségeket. 2007-től 2008-ig az INSEAD gazdasági iskolában folytatta tanulmányait. 2010-ben vezérigazgatója lett a 100% Distribution Internationalnek, amely a francia és a nemzetközi piacon értékesít tévésorozatokat és más műsorokat. 2015 óta a párizsi forgalmazó- és gyártó cég, a Wild Bunch fejlesztési és nemzetközi értékesítési részlegének a vezetője. A vállalat forgalmazta többek között Jacques Audiard Dheepan – Egy menekült története (Dheepan, 2015) című, Cannes-i Arany Pálma-díjas filmjét. Gyártóként a cég eddig két alkotással rukkolt elő. A Mediciek hatalma (Medici: Masters of Florence – 2016–2019) nyolcrészes, angolul beszélő, olasz tévésorozat a Medici család felemelkedéséről és az itáliai reneszánszról, a Leonardo Padura regényéből forgatott Four Seasons in Havana (Négy évszak Havannában – Félix Viscarret, 2016–2017) pedig négyrészes spanyol krimiszéria, amely a ’90-es évek Havannájában játszódik.

BARTHA János (John Bartha)

színész (1920, Budapest – 1991, Budapest)

Színészi pályafutását az ’50-es években Magyarországon kezdte, olyan filmekben, mint az Állami áruház, a Föltámadott a tenger és a Gázolás. 1956-ban emigrált, és Olaszországban telepedett le. 1950-től 1981-ig közel száz filmben játszott kisebb-nagyobb szerepeket, főleg spagetti-westernekben. Így például Sergio Leone filmjében, A Jó, a Rossz és a Csúfban (Il buono, il brutto, il cattivo – 1966) a seriffet alakította, és ugyancsak seriffet játszott a Hé, barátom, itt van Sabatában (Ehi amico… c’é Sabata, hai chiuso!, 1969) és folytatásában, az Isten veled, Sabatában (Adios, Sabata, 1971), mindkettőt Frank Kramer (Gianfranco Parolini) rendezte. Ismert filmje még a két Lucio Fulci-munka: a Fehér agyar (Zanna Bianca, 1973) és a Fehér agyar visszatér (Il ritorno di Zanna Bianca, 1974), valamint a Bud Spencer-féle A seriff és az idegenek (Chissa perche… capitano tutte a me – Michele Lupo, 1980), amelyben a rendőrfőnököt alakította. A felesége Paál Erzsi (Ersi Pond) színésznő volt, aki szintén Olaszországban filmezett.

BARTÓK Éva (Eva Bartok)

színésznő (1926, Kecskemét – 1998, London)

Kezdő színésznőként a Belvárosi Színházban és a Nemzeti Kamarában lépett fel. Filmen először Bán Frigyes Mezei prófétájában (1947) játszott, méghozzá főszerepet, ekkor még Szőke Éva néven. 1948-ban Alexander Paal (Paál Sándor) producer feleségeként Londonba emigrált. Első jelentős kinti filmje az A Tale of Five Cities (Öt város meséje, 1951) c. szkeccsfilm volt, amelyet öt rendező, köztük Cziffra Géza jegyez. Ezután egymást követték a nagy sztárok társaságában játszott sikerfilmek, s attraktív külseje révén hamarosan maga is a sztárok sorába emelkedett. Felfelé ívelő pályáját olyan filmek fémjelzik, mint A vörös kalóz (The Crimson Pirate – Robert Siodmak, 1952), a Venetian Bird (Velencei madár – Ralph Thomas, 1952), a Spaceways (Űrutak – Terence Fisher, 1953), a Der letze Walzer (Az utolsó keringő – Arthur Maria Rabenalt, 1953), amelyben először játszott együtt második férjével, Curd Jürgensszel, a Front Page Story (Címlapsztori – Gordon Parry, 1954), a Break in the Circle (A kör megszakad – Val Guest, 1955), a Puskin-műből forgatott Dunja (Baky József, 1955), a Tízezer hálószoba (Ten Thousand Bedrooms – Richard Thorpe, 1957). Radványi Géza rendezésében forgatta a Der Arzt von Stalingradot (A sztálingrádi orvos, 1958), a Douze heures d’horloge-t (Tizenkét óra, 1959), a Nem kell mindig kaviárt (Es muß nicht immer Kaviar sein, 1961) és a Diesmal muß es Kaviar seint (Most már kell lennie kaviárnak, 1961). Számos házassága, válása, viharos nagyvilági élete gyakran szerepelt az újságok címlapján, és bár továbbra is főszerepeket játszott, a hatvanas évek közepén visszavonult a filmezéstől. Utolsó munkája egy izraeli film volt, a Sabina V’Hagvarim (Peter Freistadt, 1966). Ezután Indonéziában telepedett le, majd a ’80-as évek végétől egy művészeti galériában dolgozott San Franciscóban, a ’90-es években pedig Eva Jürgens néven Londonban élt.

BATO, Joseph (Bató József)

művészeti vezető, jelmeztervező

(1888, Budapest – 1966, Anglia)

Itthon építészetet tanult, majd Párizsba távozva Matisse irányítása alatt képezte magát festővé. Egy, a falfestészetről szóló német dokumentumfilm révén került kapcsolatba a filmezéssel. A harmincas évek végén Angliában telepedett le, ahol Korda Sándor és Korda Vince munkatársaként kezdett el dolgozni, mint művészeti vezető és jelmeztervező. Először A bagdadi tolvajban (The Thief of Bagdad, 1940) foglalkoztatták, majd az Archers stúdió két filmjében, a The Life and Death of Colonel Blimpben (Blimp ezredes élete és halála, 1943) és a Canterbury mesékben (A Canterbury Tale, 1944) dolgozott, mindkettőt Michael Powell és Emeric Pressburger (Pressburger Imre) rendezte. A háború után visszatért Kordáékhoz, olyan filmekkel, mint az An Ideal Husband (A tökéletes férj – Korda Sándor, 1947), a Bonnie Prince Charlie (Anthony Kimmins, 1948) és a Graham Greene regényéből készült A harmadik ember (The Third Man – Carol Reed, 1949). A továbbiakban még több sikeres mozidarab fűződik a nevéhez, leginkább művészeti vezetőként, mint pl. a Lady Godiva Rides Again (Lady Godiva újra lovagol – Frank Launder, 1951), a The Sound Barrier (A hanghatár – David Lean, 1952), egy újabb Greene-feldolgozás, a The Heart of the Matter (A kezdet és a vég – George More O’Ferrall, 1953), a The Intruder (A betolakodó, 1953), a Váratlan vendég (An Inspector Calls, 1954), mindkettőt Guy Hamilton rendezte, a They Can’t Hang Me (Nem lógathatnak föl – Val Guest, 1955) és a Dead Lucky (Halálosan szerencsés – Montgomery Tully, 1960). Jelmeztervezőként többek között a Blimp ezredes élete és halála (The Life and Death of Colonel Blimp – Michael Powell, Emeric Pressburger, 1943) c. háborús dráma fűződik a nevéhez. Nemcsak festőművész és filmes volt, hanem 1976-ban The Sorcerer (A varázsló) címmel őskori témájú, posztumusz regénye is jelent meg.

BÉKÁSSY István (Stephen Bekassy)

színész (1907, Nyíregyháza – 1995, Budapest)

Rákosi Szidi színiiskolájában végzett, majd különböző fővárosi teátrumokban szerepelt, illetve a harmincas évek néhány magyar filmjében is játszott (pl. A csúnya lány; Barátságos arcot kérek!; Pesti mese). 1937-ben Hollywoodba távozott, ahol 1964-ig tartó pályafutása során több mint hetven amerikai filmben, illetve tévésorozatban foglalkoztatták karakterszínészként. Néhány filmcím munkái közül: A Song to Remember (Egy emlékezetes dal – Charles Vidor, 1945), A Diadalív árnyékában – (Arch of Triumph – Lewis Milestone, 1948), Infernó (Hell and High Water – Samuel Fuller, 1954), Oroszlánkölykök (The Young Lions – Edward Dmytryk, 1958), Pepe (George Sidney, 1960) és Az apokalipszis négy lovasa (The Four Horsemen of the Apocalypse – Vincente Minnelli, 1962). 1940-ben a New York-i magyar Fészek Színház alapító igazgatója és színésze volt. 1982-ben hazatelepült és Leányfalun élt.

BÉKEFFI István (Stefan Békeffy)

forgatókönyvíró (1901, Szeged – 1977, Budapest)

Katonai középiskolában érettségizett, majd bölcsészetet hallgatott Budapesten. Első sikeres bohózatát 1926-ban mutatták be, ezt követően több vígjátékot, kabarét, operettet írt, és közel kéttucat filmforgatókönyv fűződik a nevéhez (pl. Elnökkisasszony; A kölcsönkért kastély; 3:1 a szerelem javára; Gyurkovics fiúk; Külvárosi őrszoba), és saját műveit is megfilmesítették. A háború után is számos filmet írt (pl. Déryné; Erkel; Mese a 12 találatról). 1957-ben feleségével, Turay Ida színésznővel Svájcba emigrált, majd az NSZK-ba települtek át. Első munkája, egyben legnagyobb kinti sikere, az olasz-spanyol koprodukcióban forgatott, Ladislao Vajda (Vajda László) által rendezett Egy angyal szállt le Brooklynban (Un angelo è sceso a Brooklyn, 1957), amely musical változatában A kutya, akit Bozzi úrnak hívtak címen vált ismertté. Ugyancsak Vajda Lászlóval forgatta a Marcel Aymé regényéből adaptált Aki átmegy a falont (Ein Mann geht durch die Wand, 1959), a Der Lügnert (A hazug, 1961) és a spanyol-német Egy majdnem rendes lányt (Una chica casi formal, 1963), mindháromban Hans Jacoby volt az írótársa. Jacobyval további két közös munkájuk még a Der Jugendrichter (A fiatalkorúak bírája – Paul Verhoeven, 1960) és a G.K. Chesterton-féle Brown atya-történetek alapján írt a Das schwarze Schaf (A fekete bárány – Helmut Ashley, 1960). Békeffi 1971-ben Turay Idával együtt hazatért Magyarországra, és még néhány további forgatókönyvvel gazdagította életművét. A kutya, akit Bozzi úrnak hívtak című musicaljét, amelyhez Fényes Szabolcs írta a zenét, 1976-ban mutatták be a Fővárosi Operettszínházban.

BEKES, George (Békés György)

operatőr, rendező (1938, Magyarország –)

A Bánki Donát Gépipari Technikumban végzett 1956-ban, majd Angliába való távozása után 1975-ben a Londoni Filmtechnikai Iskolában szerzett diplomát forgatókönyvírói, vágói, operatőri és rendezői szakon. A John Dooley által 1967-ben rendezett This Is Ghana (Ez Ghana) c. dokumentumfilmben operatőrként működött közre, és ugyanezt a feladatot látta el a rendező másik három filmjében is, amelyek közül az utolsó, az 1969-es The Assistant (A segéd) már egy rövidjátékfilm. Legismertebb munkája az 1971-ben forgatott, 24 perces The Ballad of Dickie Jones (Dickie Jones balladája), amelynek producere és rendezője. A film egy Wales-i tanárról szól, aki Londonba megy, hogy meggazdagodjon és feleséget találjon magának.

BÉLA Miklós (Nicholas Bela/Bella)

színész (1900, Budapest – 1963, New York)

Gyermekkorában zongorázni tanult, majd a magyar fővárosban 1922-ben szerzett diplomát a Színiakadémián. Ezután 1922-től 1928-ig a Vígszínház alkalmazásában állt, mint színész és ügyelő. Játszott az Átok vára (Gál Endre, Vanicsek János, 1927) c. némafilmben, majd európai kitérő után 1928-tól az Egyesült Államokban folytatta színészi pályafutását. Színdarabokat írt, játszott a Broadway-n, társulatot igazgatott. Szerepelt Korda Sándor két hollywoodi munkájában, a Night Watch-ban (Éjszakai őrség, 1928) és a The Princess and the Plumberben (A hercegnő és a vízvezetékszerelő, 1930), szerepet kapott a kor két híres filmjében, a Kis Cézárban (Little Caesar – Mervyn LeRoy, 1931) és a Lugosi Béla-féle Drakulában (Dracula – Tod Browning, 1930), továbbá Charles Vidor (Vidor Károly) foglalkoztatta a The Lady in Questionben (A kérdéses hölgy, 1940) és a New York Townban (New York városa, 1941). Nicholas Bella néven forgatókönyvíróként jegyzi a The Headleys at Home (Headley-ék otthon – Chris Beute, 1938) c. filmkomédiát.

BÉLAY Tibor (Tibor Belay)

animációs filmes (1952, Budapest –)

Pályafutását a Pannónia Filmstúdió animátoraként kezdte 1970-ben (Mézga család; Dundiorr és társai; Hugó, a víziló). 1973-ban Svédországba emigrált, és tíz éven át Malmőben, a Pennfilm Studiónál működött. Amikor Csupó Gábor, Fellner István és Varga Tamara 1975-ben disszidáltak, meghívta őket Svédországba dolgozni. Valamennyien animátorként vettek részt egy egészestés animációs vígjátékban, az Agaton Sax och Byköpings gästabudban (Agaton Sax és a királyi kerti ünnepség – Stig Lasseby, 1976), majd Bélay az Alfons Åberg (1980) c. tévésorozatban is dolgozott. 1983-ban Spanyolországba távozott, ahol a Katy, la oruga (Katy, a hernyó – José Luis Moro, Santiago Moro, 1984) c. egészestés animációban foglalkoztatták. Ezután az amerikai-NSZK-magyar koprodukcióban forgatott Felix The Cat: The Movie (Félix, a macska: A mozifim – Hernádi Tibor, 1988) következett, majd az Egyesült Államokba áttelepülve Csupó Gábor cégénél, a Klasky-Csupónál folytatta karrierjét, különböző munkakörökben. Az ő nevéhez is fűződnek az olyan nagy sikerek, mint A Simpson család (The Simpsons, 1989–1995), a Fecsegő tipegők (Rugrats, 1996) és a Duckman: Private Dick/Family Man (Kacsaember: Dick magánkopó/Családi ember, 1996–1997). A Klasky-Csupo cég után a Universal Studios foglalkoztatta a Casper 2. – Szellemes kezdetek (Casper: A Spirited Beginning – Sean McNamara, 1997) c. egészestés animációs komédiában. 1999-ben hazatért Magyarországra, és különböző stúdiókban, illetve szabadúszóként folytatja tevékenységét.

BENE, Laszlo (Bene László)

producer, rendező (?, Budapest –)

A filmszakmát Los Angelesben tanulta ki, ahol 1989-ben mikrofongém-kezelőként kezdte, majd fokozatosan eljutott a producerségig és a rendezésig. Első rendezése az 1993-as sci-fi rövidjátékfilm, a Public Image (Nyilvános megjelenés) volt, ezt követte a Predators (Ragadozók, 1995), melyet íróként és producerként is jegyez. Producerként tizenöt film fűződik a nevéhez, többek között Salamon András magyar-amerikai filmje, a Getno (2004); az amerikai álom kergetéséről szóló, Budapesten és Las Vegas-ban forgatott alkotásban Bene a line producer (kb. főgyártásvezető) feladatát látta el. Producere volt többek között Az élőhalottak éjszakája (Night of the Living Dead 3D – Jeff Broadstreet, 2006) c. mozgóképnek, amely George Romero hírhedt, 1968-as horrorfilmjének újrafeldolgozása. 2006-ban Dél-Afrikába, Johannesburgba költözött, ahol az általa alapított Mind Fox Productions vezetőjeként főként tévéműsorokat, oktatófilmeket, dokumentumfilmeket készít. Legutóbbi mozifilmje a 2014-ben forgatott Assignment (Megbízatás) c. dráma, amelynek írója, rendezője, producere és vágója. A film főhőse egy oknyomozó újságírónő, aki munkája kapcsán családjával együtt életveszélyes helyzetbe kerül.

BENEDEK László (Laslo Benedek)

forgatókönyvíró, rendező, producer

(1907, Budapest – 1992, New York)

Bécsben pszichiátriai tanulmányokat folytatott. Filmes pályáját fotósként kezdte, majd segédoperatőrként, segédrendezőként, operatőrként és vágóként dolgozott Budapesten (Hyppolit, a lakáj; Iza néni), illetve Berlinben. 1933-ban Amerikába települt át, és az Universal Pictures-nél mint asszisztens és vágó működött Joe Pasternak (Paszternák József) producer keze alatt. 1945 után kezdett önállóan rendezni. Első kiemelkedő munkája az Arthur Miller színdarabja nyomán, Fredric March főszereplésével készített Az ügynök halála (Death of a Salesman, 1951), amelyben nagy átéléssel ábrázolta az idősödő ügynök, Willy Loman drámáját. Munkájáért 1952-ben legjobb rendezőként Golden Globe-díjat kapott, és öt kategóriában Oscar-díjra is jelölték. Legismertebb, egyben a legtöbb vitát kiváltó alkotása egy kisvárost terrorizáló, rivális motoros bandákról szóló A vad (The Wild One, 1953), amelyben Marlon Brando játszotta a főszerepet. Nyugat-Németországban forgatta a forgatókönyvíróként is jegyzett Kinder, Mütter und ein General (Gyerekek, anyák és egy tábornok, 1955) című háborúellenes drámai történetet, amelyben német anyák mindent elkövetnek, hogy visszahozzák katonagyermekeiket a keleti frontról. Ezután számtalan amerikai tévésorozaton túl (pl. Perry Mason; The Alfred Hitchcock Hour; Custer) többnyire kommersz mozidarabokkal jelentkezett, mint pl. az Affair in Havanna (Havannai viszony, 1957), egy francia-olasz dráma, a Recours en grâce (Kegyelemért folyamodás, 1960) és a The Night Visitor (Az éjszakai látogató, 1971). A szintén magyar Törzs Ivánnal és Marton Endrével saját produkciós céget tartott fenn Hollywoodban. Törzzsel közös produceri munkája két kalandfilm: a Storm Over Tibet (Vihar Tibet fölött – Marton Endre, 1952) és a rendezőként is jegyzett Namu, a gyilkos bálna (Namu, the Killer Whale, 1966), amelyben egy jószívű tudós szokatlan barátságot alakít ki egy pompás bálnával. 1977-ben visszavonult az aktív munkától, és filmoktatással foglalkozott.

BERECZKY, Csaba (Bereczky Csaba)

gyártásvezető, producer, rendező (1964, Magyarország –)

A kecskeméti Katona József Gimnáziumban érettségizett 1982-ben. Az Egyesült Államokba történt távozása után 1991-től 1995-ig a New York-i School of Visual Arts-on tanult filmkészítést. 1996 óta él és dolgozik Los Angelesben, a filmszakmában, főként mint gyártásvezető és line producer. Néhány cím eddigi, mintegy harminc filmje közül: Orosz meló (Mail Order Bride – Robert Capelli Jr., Jeffrey Wolf, 2003), Downtown: A Street Tale (Belváros: Utcai mese – Rafal Zielinski, 2004), The Immaculate Misconception (A szeplőtelen tévhit – Greg Levins, 2006), Nulladik nap (Day Zero – Bryan Gunnar Cole, 2007), Alvajáró (In My Sleep – Allen Wolf, 2010), Nők akcióban (Without Men – Gabriela Tagliavini, 2011), Az egyezség 2 (The Pact II – Dallas Richard Hallam, Patrick Horvath, 2014), The Lennon Report (A Lennon-jelentés – Jeremy Profe, 2016). Rendezőként jegyzi az Excuse Me! (Bocsáss meg!, 1995) c. kisjátékfilmet, amely Chicagóban és Brnóban is díjat kapott. További rendezői munkája egy nagymozi, a The Fallen Faithful (A bukott hívő, 2010), amelynek főhőse egy bűnöző, aki megpróbál addigi életével szakítani és Istenhez közeledni.BEREGI Oszkár (Oscar Beregi)

színész (1876, Budapest – 1965, Hollywood)

Szülei engedélyével 1892-ben, tizenhat évesen felvételizett a Színiakadémiára, melyet 1895-ben el is végzett. Ezután Kolozsvárra szerződött, ahol egy évadot játszott, de vendégművészként fellépett Temesváron és Pozsonyban is. A Budapesti Tudományegyetem hallgatója is volt nyolc szemeszteren át. 1896-ban az akkor megnyíló Vígszínház első társulatának lett a tagja. 1907 és 1910 között Max Reinhardt berlini színházaiban játszott, majd 1910-től 1919-ig újra a Nemzeti Színház tagja volt, kora egyik legnagyobb színészének tartották. Számos magyar némafilmben (pl. Gólyakalifa; Az aranyember) is szerepet vállalt. Mivel a Tanácsköztársaság ideje alatt kulturális feladatokat látott el, 1920-ban emigrálni kényszerült. Bécsben telepedett le, ott lépett ismét színpadra. Itteni korszakának filmjei közé tartozik a Merista (Julius Herska, 1922), a Die Tragödie einer Frau (Egy asszony tragédiája – Kertész Dezső, 1924), Kertész Mihály Rabszolgakirálynője (Die Sklavenkönigin, 1924). 1925-től Amerikában lépett a kamerák elé olyan mozidarabokban, mint a The Flaming Forest (Az égő erdő – Reginald Barker, 1926), az ifj. Dumas művéből készült Camille (A kaméliás hölgy – Fred Niblo, 1926) és a The Woman on Trial (A nő a tárgyaláson – Mauritz Stiller, 1927). 1930-ban visszatért Magyarországra, és számos fővárosi színházban, illetve néhány korabeli hangosfilmben (pl. Kísértetek vonata; Iza néni; Rákóczi induló) tűnt fel, illetve Németországban eljátszotta Fritz Lang híres filmjének, a Dr. Mabuse végrendeletének (Das Testament des dr. Mabuse, 1933) egyik főszerepét. Származása miatt 1939-től 1944-ig nem léphetett színpadra. 1946-ban ismét emigrált: európai és dél-amerikai kitérő után ezúttal Amerikába. Második emigrációs korszakában már csak néhány film várt rá, mint pl. az Anything Can Happen (Bármi megtörténhet – George Seaton, 1952), a Desert Legion (Sivatagi légió – Joseph Pevney, 1953) és egy tévésorozat, a Passport to Danger (Útlevél a veszélybe, 1954). Életének utolsó éveit emlékiratainak papírra vetésével töltötte.

BEREGI Oszkár, ifj. (Oscar Beregi Jr.)

színész (1918, Budapest – 1976, New York)

Beregi Oszkár fia. Itthon színészképzésben részesült, majd 1939-ban, közvetlenül a háború előtt családjával együtt Buenos Aires-be távozott, ahol Rott Ferenc magyar színházában, a Komédiában játszott. Ezután Chilébe ment, és ott éttermet üzemeltetett. Sokáig kellett várni a vízumra, hogy az USA-ba mehessen, s amikor megérkezett, alig beszélt angolul, így éveken át üzleti eladóként dolgozott. 1959-től középkorúként kezdte újra színészi karrierjét, ezúttal már Hollywoodban, ahol karakterszerepeket, többnyire német vagy orosz nehézfiúkat formált meg, több mint nyolcvan tévésorozatban. Ezek közül a jobbak közé tartozik a The Untouchables (Az érinthetetlenek, 1960–62), amelyben egy bandavezért alakított, a The Twilight Zone (Homályzóna, 1961–63) néhány epizódja, a The Man From U.N.C.L.E. (Az UNCLE embere, 1965–67), a The Wild Wild West (Vadiúj Vadnyugat, 1965–69), a Balfácán (Get Smart, 1966–70) és a Mission Impossible (1966–73). Tucatnyi játékfilmben is foglalkoztatták kisebb-nagyobb szerepekben, közülük említést érdemel A hihetetlen Mr. Limpet (The Incredible Mr. Limpet – Arthur Lubin, 1964), a My Fair Lady (George Cukor, 1964), a Bolondok hajója (Ship of Fools – Stanley Kramer, 1965), az Amit tudni akarsz a szexről… (Everything You Always Wanted to Know About Sex – Woody Allen, 1972) és Az ifjú Frankenstein (Young Frankenstein – Mel Brooks, 1974).

BETHENCOURT, João (Weiner István)

forgatókönyvíró, rendező (1924, Budapest – 2006, Rio de Janeiro)

Családjával együtt 1934-ben került ki Brazíliába. Elsősorban színházi ember volt, aki a Yale Egyetem drámaiskolájában szerzett diplomát, elismert színműíró és színházi rendező lett Brazíliában, a Rio de Janeirói direktorok szövetségének elnöke volt. Számos külföldi színdarabot fordított le portugálra. Nemcsak fordított azonban, őt is fordították: O Dia em que raptaram o Papa (A nap, amikor a pápát elrabolták) c. komédiáját negyvenkét országban állították színpadra, és Der Tag, an der Papst gekidnappt wurde címmel kétszer is tévéfilmet készítettek belőle Svájcban (1977), illetve Ausztriában (2006). Amellett, hogy számos művét megfilmesítették, maga is részt vett több mű létrehozásában, mint sztori-, dialóg- vagy forgatókönyvíró. A sort az Os vencidos (Vesztesek – Glauco Couto, 1963) nyitotta meg, ezt olyanok követték, mint az Um ramo para Luíza (Egy ág Luízának – J.N. Tanko, 1965), a Como matar um playboy (Hogyan öljünk meg egy playboy-t – Carlos Hugo Christensen, 1968), az A viúva virgem (A szűz özvegy – Pedro Carlos Rovai, 1972) és a Missão Matar (Küldetés: Ölj – Alberto Pieralisi, 1972). 1990-ben a La mamma (A mama) c. mini tévésorozat egyik írója volt. Író-rendezőként fűződik a nevéhez két színházi témájú rövid dokumentumfilm: a Linguagem do teatro (A színház nyelve, 1966) és a Fragmentos de dois escritores (Töredékek két íróról, 1969).

BIKKÁL Gyula (Gyula Bikkál)

vállalatvezető (1931, Budapest –)

A városmajori kórházban született, és szüleivel a Halmi utcában lakott, 1939-ban pedig Zuglóba költöztek. A Szent István Gimnáziumba járt, majd a Budapesti Műszaki Egyetemen 1953-ban kapta meg gépészmérnöki oklevelét. Az 1956-os forradalom vihara egészen New Yorkig sodorta. A Columbia Egyetemen szerzett diplomát, majd az IBM-nél dolgozott mérnöki állásban. 1992-es nyugdíjaztatása után elindította a New York-i magyar és angol nyelvű kábeltelevíziót, a Manhattan Neighborhood Networköt. A stúdió Manhattan szívében működik, teraszáról látni lehet a Second Avenue-t, amit Gulyás-körútnak is neveznek, mivel ma is az ottani magyarság fő központja. Bikkál Gyula fő törekvése éppen az, hogy a New York-i magyarok legfontosabb eseményeiről számoljon be (ezt teszi a Hungarian Magazine Extra c. műsorában), és híreket közvetítsen (Friss hírek magyarul), harmadik műsora pedig a Hungarorama. Interjút készített számos, Amerikába látogató magyar művésszel, egyházi vezetővel, politikussal és közéleti személyiséggel. Szinte mindent maga csinál, a felvételtől a vágásig, csak a bemondásban kap segítséget egy-két tehetséges fiataltól.

BILLER Irén (Irén Biller)

színésznő (1897, Budapest – 1989, Monterey County, USA)

Miután 1914-ben elvégezte az Országos Színészegyesület iskoláját, az egyik legnépszerűbb szubrettként számos vidéki és fővárosi teátrumban játszott, többek között 1923-tól 1926-ig a Fővárosi Operettszínházban. 1929-ben az ő főszereplésével készült a Biller Irén mulat c. hangosfilm-kezdemény, majd a Paramount parádé (Paramount on Parade, 1930) c. filmösszeállításban tűnt fel. A harmincas évek elején férjhez ment egy amerikai üzletemberhez, és Amerikába távozott. Itt két mozifilm adott számára szerepet: az Egy férfi, aki mer (The Man Who Dared, 1933) és az As Husbands Go (Ahogy a férjek csinálják, 1934), mindkettőt Hamilton MacFadden rendezte. Többször is hazalátogatott, itthon játszott Székely István Lila akácában (1934), és fellépett a Magyar Színházban is. Aktív pályafutása a harmincas évek végén zárult le.

BIRINYI, Tamas (Birinyi Tamás)

forgatókönyvíró, rendező, producer (?, Pécs –)

Magyarországon fogtechnikus-iskolába járt és kollázs-művészetet tanult, majd miután Amerikába távozott, a Los Angeles Film Schoolban kitanulta a filmkészítést, és dokumentumfilmesként kezdett dolgozni. 2011-ben kapcsolódott be a játékfilmgyártásba: a Showgirls 2 (Táncosnők 2 – Rena Riffel) c. filmben segédrendező és színész volt. 2012-ben Hollywoodban létrehozta saját produkciós cégét, az Infinitfilmet. Rendezőként és producerként 2013-ban mutatkozott be a The Tattoo Age (A tetoválás kora) c. dokumentumfilmmel, amely azzal foglalkozik, hogyan és miért lett a tetoválás annyira népszerű napjainkban szerte a világon. Ezután 2014-ben Dying for Living (Meghalni az életért) címmel életrajzi filmet rendezett Patrick Kilpatrick amerikai színész-rendezőről. Ezt követte mások mellett egy filmdráma, a Blinded (Megvakulva, 2014) és egy krimi, a The Song (A dal, 2015). Legutóbbi két munkája a rendezőként, forgatókönyvíróként és producerként jegyzett Dragon to Dragon (Sárkány a Sárkányhoz, 2018), amely életrajzi film két híres harcművész-színész: Leo Fong és Bruce Lee egymáshoz való viszonyáról, illetve a Hollywood Boulevard (2019), producerként pedig a bemutatás előtt álló Guilottine (Ray Izad-Mehr, 2022).

BÍRÓ Lajos (Lajos Biro)

forgatókönyvíró (1880, Bécs –1948, London)

Apja, Blau Péter jómódú kereskedő volt, és Bíró Lajos Bécsben született, mivel a család az 1880-as években néhány évig a császárvárosban élt. Gyermekkorát egy Heves megyei kis faluban töltötte, középiskolai tanulmányait Egerben és Budapesten végezte el. 1898-tól különböző vidéki és fővárosi lapoknál volt újságíró, ugyanakkor szépírói tevékenysége is kibontakozott. Elbeszélései, regényei és színművei jelentős hírnevet szereztek számára. A Tanácsköztársaság alatt részt vett az írói direktóriumban, ezért 1919-ben emigrálnia kellett. 1925-ig az osztrák, a francia és az olasz fővárosban élt és dolgozott. Forgatókönyvíróként már 1914-ben bemutatkozott, és Bécsben Korda Sándor filmjeit írta: pl. Prinz und Bettelknabe (Koldus és királyfi, 1922), A trónörökös (Tragödie im Hause Habsburg, 1924). 1925-ben visszatért Budapestre, de még abban az évben Amerikába távozott. Hollywoodban a Paramount és a First National cégeknél részben saját műveinek megfilmesítése körül bábáskodott (pl. Hotel Imperial – Mauritz Stiller, 1927), részben filmíróként tevékenykedett olyan mozidarabokban, mint Az elsodort ember (The Way of All Flesh – Victor Fleming, 1927), a Night Watch (Éjszakai őrség – Korda Sándor, 1928) és A hontalan hős (The Last Command – Josef von Sternberg, 1928), amelyért a legjobb eredeti történet kategóriában Oscar-díjra jelölték. 1928-ban visszatért Európába, előbb német földön élt, majd Angliába települve többek között a The Ghost Train (Walter Forde, 1931) forgatókönyvét írta, melynek alapján készült később a magyar Kísértetek vonata (Lázár Lajos, 1933). 1932-ben Korda Sándorral együtt részt vett a London Films Production létrehozásában, és forgatókönyvíróként vett részt a cég legsikeresebb produkcióiban. Ezek közé tartozik a VIII. Henrik magánélete (The Private Life of Henry VIII., 1933), a Don Juan magánélete (The Private Life of Don Juan, 1934), mindkettőt Korda rendezte, A vörös Pimpernel (The Scarlet Pimpernel – Harold Young, 1934), a Négy toll (The Four Feathers – Korda Zoltán, 1939), A bagdadi tolvaj (The Thief of Bagdad – Ludwig Berger, Michael Powell, Tim Whelan, 1940) és Az ideális férj (An Ideal Husband – Korda Sándor, 1947). Legismertebb regénye, A Molitor-ház 1970-ben újra megjelent.

BÍRÓ Yvette (Yvette Biro)

esztéta, forgatókönyvíró (1930, Budapest –)

Az Eötvös Lóránd Tudományegyetem magyar-filozófia szakán diplomázott. Filmelméleti munkáival már korán felhívta magára a figyelmet: A film formanyelve (1964), A film drámaisága (1967). 1965-től 1973-ig a Filmkultúra főszerkesztője volt. Gyakorlati filmes tevékenységét a Hunniában kezdte: 1968-tól több Jancsó-film készítésében működött közre dramaturgként, valamint dolgozott Mészáros Márta, Fábri Zoltán, Makk Károly és Fehér Imre műveiben is. Párizsba történt 1976-os távozása után több neves egyetemen (Párizs, Jeruzsálem, Berkeley, Stanford) tanított, 1982 óta a New York University professzora. Esszéi a legismertebb szakmai lapokban jelennek meg (Film Quarterly, Études Cinématographiques, Bianco & Nero stb). Forgatókönyvíróként olyan jelentős alkotásokban vett részt, mint a Wundkanal (Thomas Harlan, 1984) és a José Saramago művéből készült Kőtutaj (La balsa de piedra – George Sluizer, 2002). Mint dramaturg, illetve konzultáns dolgozott az India szerelmesei (Hazaaron Khwaishein Aisi – Sudhir Mishra, 2003) c. fildrámában és a Csontodiglanban (Down to the Bone – Debra Granik, 2004). Arrivals and Departures (Érkezések és távozások) c. forgatókönyve 1995-ben elnyerte ugyan az Európai Filmalap díját, film azonban nem készült belőle. A közelmúltban több alkalommal Mundruczó Kornél alkotótársa volt: Johanna (2005), Delta (2008), Szelíd teremtés – A Frankenstein-terv (2010). Újabb elméleti könyvei magyarul is megjelentek, mint pl. Profán mitológia: A film és a mágikus gondolkodás (1990), A rendetlenség rendje: Film/kép/esemény (1996), Időformák: A filmritmus játéka (2005), továbbá első, részben önéletrajzi ihletésű regénye, a Futó (2011).

BODNÁR Noémi (Noemi Bodnar)

maszkmester (?, Magyarország –)

2011-ben végzett a Művészeti Középiskolában Nyíregyházán, majd a Budapesti Sminkiskolába járt. 2011-ben kitelepült az Egyesült Államokba, és Los Angeles-ben elvégezte a Cinema Makeup Schoolt. Közben már sminkesként, illetve maszkmesterként kezdett dolgozni divatbemutatókon, illetve a filmszakmában, előbb reklámfilmekben, majd többek között a The Cynical Life of Harper Hall (Harper Hall cinikus élete, 2011) című tévésorozat egyik epizódjában és a Realitory: Welcome to the Machine (Realitory: Isten hozta a gépben – Michael Condro, 2011) c. kisjátékfilmben. Ezután néhány újabb kisfilm, illetve két mozifilm következett: a Beneath Area 51 (Az 51-es körzet alatt – Tony Ballejos, 2011) és a Road to Utah (Út Utahba – Jeong Jung Kim, 2016).

BODONYI Krisztina (Kriszta Doczy)

producer, vállalatvezető (1949, Budapest –)

Az Eötvös József Gimnáziumban érettségizett 1967-ben. 1966-tól 1982-ig a Köllő Miklós alapította Domino Pantomim Együttes táncosa és koreográfusa volt. 1986-ban a Magyar Kereskedelmi Kamaránál szerzett diplomát, majd a Licencia külkereskedelmi vállalatnál dolgozott marketingigazgatóként. Ausztráliába való távozása után 1996-ban már a Kriszta Doczy nevet használva megalapította saját színházi társulatát, a Shadow Industries-t. 1999-ben a City University of New Yorknál töltött el egy évet, mint segédprofesszor. 2000-ben Melbourne-ben létrehozta a Contemporary Arts Mediát, amelynek producere és vezérigazgatója. A cég kortárs művészekről és művészegyüttesekről szóló dokumentumfilmek gyártásával és terjesztésével foglalkozik. Sikeres alkotásai közé tartozik a Graham Dean képzőművészről szóló Waterproof (Vízálló, 2014) és a Nude – The Naked Body in Art (Pucéran – A meztelen test a művészetben, 2015). A saját műveken túl több mint ötezer, a témába tartozó és a világ minden tájáról, köztük Magyarországról származó alkotást forgalmaznak DVD-n.

BOGNÁR, Desi K. (Kégl Bognár Dezső)

esztéta, tévériporter (1928, Vértesboglár –)

A székesfehérvári Szent István Gimnáziumban érettségizett, majd Budapesten a Műegyetem textilszakára járt. Az ’56-os forradalom után az Egyesült Államokba emigrált. A Bostoni Egyetem film, televízió és produceri szakán tanult, diplomáját 1960-ban kapta meg, ezután pedig egy évig a New York-i Columbia Egyetemen folytatta tanulmányait. 1961-ben az NBC televízióhoz került, amely Nigériába küldte, ahonnan egy éven keresztül a legkülönfélébb témákban küldött riportfilmeket, illetve sajtóanyagokat az NBC televízió és a UPI hírügynökség számára. 1963-ban Brazíliába hívták, hogy színházi kurzusokat tartson, és előadásokat állítson színpadra, később pedig brazil művészekről készített portréfilmeket a CBS televíziónak, többek között Jorge Amado íróról. New Yorkba visszatérve, továbbra is a filmezésénél maradt: Amerika minden részéből, illetve Mexikóból és Guatemalából küldte televíziós tudósításait. Különböző filmstúdióknál és tévétársaságoknál töltött be produceri, koordinátori és tanácsadói tisztségeket. Oktatói tevékenysége is jelentős: Tanított többek között Nigériában, Brazíliában és más dél-amerikai országokban, továbbá számos tanulmánya és cikke jelent meg. 1971-ben adta ki az amerikai magyarok „ki kicsodá”-ját, az American Hungarians-t, amelyet feleségével, Szentpály Katalinnal együtt szerkesztett. 1972-től jelentek meg folyamatosan esszéi East-Central European Biographies and Studies (Kelet- és közép-európai életrajzok és tanulmányok) összefoglaló címmel. Filmelméleti munkásságának fontos produktuma az International Dictionary of Broadcasting and Film (A televízió és a film nemzetközi szótára, 2000), amelyet az egész világon kézikönyvként használnak.

BOHEM, Endre (Böhm András)

forgatókönyvíró, producer (1901, Arad – 1990, Los Angeles)

A Budapesti Tudományegyetemen és a párizsi Sorbonne-on végezte tanulmányait. 1921-ben az Egyesült Államokba emigrált, és Hollywoodba kerülve a Columbia Pictures főnökének, Harry Cohnnak lett az asszisztense, amellett filmírói tevékenységet is folytatott. 1929-től 1969-ig közel harminc film, illetve tévésorozat forgatókönyvét vagy sztoriját írta, közéjük tartoznak az alábbiak: The House of a Thousand Candles (Az ezergyertyás ház – Arthur Lubin, 1936), Az első ballépés (Lord Jeff – Sam Wood, 1938), Fehér börtön (Four Girls in White – S. Sylvan Simon, 1939), Bengazi (John Brahm, 1955), Hawkeye and the Last of the Mohicans (Sólyomszem és az utolsó mohikán, 1957), Cattle Empire (Marhabirodalom – Charles Marquis Warren, 1958). 1948-tól producerként is működött, pl. The Night Has a Thousand Eyes (Az éjszakának ezer szeme van – John Farrow, 1948). Legismertebb két produceri munkája a Clint Eastwood nevével fémjelzett westernsorozat, a Rawhide (1960–65), és a magyar-amerikai koprodukcióban forgatott A Pál utcai fiúk (Fábri Zoltán, 1969), mindkettőnek az egyik írója is volt. Fia, Leslie Bohem (1951–), amerikai forgatókönyvíró és producer.

BOJTOR Tamás (Tamas Bojtor)

operatőr, rendező, producer (?, Magyarország –)

1991-ben szerzett diplomát a Budapesti Műszaki Egyetem építész karán, majd posztgraduális képzés keretében filmkészítést tanult. Ezután a londoni és budapesti székhelyű Pilot Productions-nél dolgozott európai tévécsatornák számára készített dokumentumfilmekben. 1997-ben az Egyesült Államokba költözött, ahol dokufilmekben, tévészériákban, kis- és nagyjátékfilmekben tevékenykedik, mint videozsurnaliszta, operatőr, kameraman, vágó, producer és rendező. Operatőrként vett részt többek között az alábbiakban: Future Tense (Jövőidő, 2000), Fixing Frank (Frank megjavítása – Michael Selditch, 2002), Doctors Without Borders (Orvosok határok nélkül, 2003), Mindennapi tudomány (Naked Science, 2004). Rendezőként a Film School (Filmiskola, 2004) c. valóság show-val mutatkozott be, ezt egy dokuvígjáték, az American Shopper (Amerikai vásárló, 2007) és egy kisfilm, a Catastrophe Tourists (Katasztrófa-turisták, 2008) követte, a két utóbbinak producere és forgatókönyvírója is volt. Producerként az NYPD 24/7 (2004) c. dokusorozatért másokkal együtt Emmy-díjra jelölték. 2007-ben Los Angelesben megalapította a Don’t Foam elnevezésű saját produkciós cégét, ennek munkái közé tartozik az egészestés dokumentumfilm, a Full Battle Rattle (Teljes csatazaj, 2007), amely részt vett a Berlinálén, illetve az Immersion (Bemerítés, 2009) c. kisjátékfilm, amely San Franciscóban Golden Gate-díjat kapott. Operatőrként jegyzi a Detroit in Overdrive (Agyonhajszolt Detroit, 2011) c. tévésorozatot, továbbá egy másik dokusorozat, a Moonshiners (Illegális pálinkafőzők, 2012) második és harmadik évadját, rendezőként pedig a Tickle (Izgatás, 2013) c. tévéfilmet, valamennyi a Discovery Channel számára készült. Legújabb munkái közé tartozik producerként a Collisions (Összeütközések – Richard Levien, 2018), operatőrként pedig egy mini tévésorozat, a The Cars That Made the World (A világot jelentő autók – Ritesh Gupta, 2020).

BOKOR Attila (Attila Bokor)

színész, rendező (1957, Debrecen –)

1975-ben érettségizett a debreceni Tóth Árpád Gimnáziumban. 1976-tól 1978-ig az Ybl Miklós Műszaki Főiskolára járt, közben a Color együttesben zenélt. 1981-ben feleségével, Bánfalvy Ágnes színésznővel külföldön marad. Franciaországban Jean-Luc Godard Passiójáték (Passion) c. filmjében játszik el egy szerepet. Az Egyesült Államokba kerülve New Yorkban a Columbia Egyetem filmrendezői szakára jár, majd 1987-ben Los Angelesben az UCLA egyetemen szerez rendezői és produceri mesterdiplomát. 1987-től 1993-ig tanársegéd a Los Angelesi Egyetemen, valamint dokumentum- és ismeretterjesztő filmeket készít különböző stúdióknak. 1988-ban színészként tűnik fel egy kis szerepben Paul Meyersberg Nightfall (Alkony) c. sci-fijében, amely Isaac Asimov novellájából készült. 1991-ben megrendezi az August Strindberg művéből készült Miss Julie c. tévéfilmjét, amelynek Bánfalvy Ágnes a címszereplője. 1993-ban hazatér, és a Duna Televíziónál munkálkodik. Itthoni legismertebb munkája az 56 csepp vér c. filmmusical, amelynek forgatókönyvírója és rendezője. 2011-től a Nemzeti Erőforrás Minisztériumában dolgozik főosztályvezetőként.

BOLLA CSABA (MICHELANGELO CSABA BOLLA)

rendezőasszisztens (1959, Budapest –)

Pályafutását Makk Károly Játszani kell (1984) és Bereményi Géza A tanítványok (1985) c. filmjében kezdte, majd az Egyesült Államokba távozott. Rendezőasszisztensként tűnt fel több mint húsz kinti filmben, többek között az alábbiakban: Underground (James McCalmont, 1988), A pénz nem boldogít?! (Religion Inc. – Daniel Adams, 1989), Azok a csodálatos 70-es évek (The Spirit of ’76 – Lucas Reiner, 1990), Dzsinn tonik (Miracle Beach – Skott Snider, 1992), Óvóbácsik (Twin Sisters – Jogn Paragon, 1994), Fargo (Joel Coen, Ethan Coen, 1996), 36 óra a halálig (36 Hours to Die – Yves Simoneau, 1999). Ezután olyan itthon forgatott amerikai sorozatokban vagy mozifilmekben foglalkoztatták, mint az Őslények szigete (Dinotopia, 2002-2003), a Tízparancsolat (The Ten Commandments, 2006) és a Horror a Szaharában (Nine Miles Down – Anthony Waller, 2009), illetve első asszisztensként vett rész Goda Krisztina Szabadság, szerelemjében (2006). Utóbbi két filmje, a High School (John Stalberg Jr, 2010) és a Demoted (J.B. Rogers, 2011) ismét Amerikában készült.

BOLVÁRY Géza (Geza von Bolvary)

rendező (1897, Budapest – 1961, Altenbeuern, Németország)

Az első világháború idején Ludovika Akadémiát végzett, és századosként szolgált a fronton. 1918-tól újságíróként dolgozott, majd statiszta, színész, Balogh Béla asszisztense, végül pedig rendező lett a Star filmgyárban (pl. A kétarcú asszony, 1920; Tavaszi szerelem, 1921). Felesége a kor nagy színésznő sztárja, Mattyasovszky Ilona volt, akivel közös filmiskolát létesített. 1922-től vele együtt Németországban élt, ahová a müncheni Emelka-filmgyár hívta meg rendezőnek, ezt követően pedig Berlinben dolgozott. E korszakának filmjei közé tartozik a Der Weg zum Licht (Út a fénybe, 1923), a Das deutsche Mutterherz (A német anyaszív, 1926) és a Die Gefangene von Shanghai (A sanghaji fogoly, 1927). Ezután egy évig Londonban, a British International Pictures-nél rendezett filmeket: pl. Csibészkirálynő (The Vagabond Queen, 1929) és The Wrecker (A vonatkisiklató, 1929). Amikor elkezdődött a hangosfilm-korszak, ismét Berlinbe ment, és első nagy sikerét a Robert Stolz zenéjével fémjelzett operettfilmmel, a Szívek szimfóniájával (Zwei Herzen im Dreiviertel-Takt, 1930) aratta, majd több vígjátékot rendezett, a kor legnagyobb sztárjaival: pl. Der Raub der Mona Lisa (Mona Lisa elrablása, 1931), A bécsi víg asszonyok (Die lustigen Weiber von Wien, 1931), Egy dal, egy csók, egy lány (Ein Lied, ein Kuß, ein Mädel, 1932), Amiről az asszonyok álmodnak (Was Frauen träumen, 1933). Magyarországon forgatta újabb filmkomédiáját, a Tavaszi parádét (Frühjahrsparade, 1934), amelyet az 1934-es Velencei Filmfesztiválon a legjobb külföldi film díjára jelöltek. 1936-tól Bécsben dolgozott, többek között az alábbi mozidarabokban: Szeretlek! (Zauber der Boheme, 1937), Érett lányok (Finale, 1938). 1937-ben Budapesten feleségével együtt megalapította a rövid életű Spectrum Film Kft.-t, amely 1938-ban az ő rendezésében két verzióban, magyarul és németül gyártotta le a Tiszavirág/Zwischen Strom und Steppe c. filmet. A háború után az NSZK-ban folytatta pályafutását, főként zenés vígjátékokkal, mint pl. a Denevér (Die Fledermaus, 1946), a Schwarzwaldmelodie (Fekete-erdei melódia, 1956) és a Harsog a Radetzky-induló (Hoch klingt der Radetzkymarsch, 1958). Ezután Münchenbe költözött, betegsége véget vetett aktív pályafutásának.

BOLYGÓ BALÁZS (BALAZS BOLYGO)

operatőr (1975, Pécs –)

Gyermekkorában került ki Angliába, ahol még tinédzserként kezdett a filmszakmában dolgozni, mint csapó és segédoperatőr. Miután Londonban elvégezte a National Film Schoolt, vezető operatőrként tevékenykedik, főként angol és amerikai kisfilmekben, játékfilmekben és tévésorozatokban. Az utóbbiak közé tartozik az Élet a Marson (Life on Mars, 2006–2007), a Candlefordi kisasszonyok (Lark Rise to Candleford, 2008–2011), a Ki vagy, Doki? (Doctor Who, 2011), A célpont (Hunted, 2012), amelynek Mort c. epizódjáért 2013-ban az Amerikai Operatőrök Egyesületétől (ASC) megkapta a legjobb drámai tévésorozat operatőrének járó díjat, továbbá az American Odyssey (Amerikai odüsszeia, 2015). Néhány mozi- és tévéfilm, illetve -sorozat, amelyekben szintén vezető operatőr volt: Nesze neked, Pete Tong! (It’s All Gone Pete Tong – Michael Dowse, 2004), Consuming Passion (Emésztő szenvedély – Dan Zeff, 2008), Tortoise in Love (Szerelem teknősbéka módra – Guy Browning, 2012), Chosen (Kiválasztott – Jasmin Dizdar, 2016), The Man Who Fell to Earth (Az ember, aki a Földre esett – 2022). 2008-ban Londonban megalapította saját cégét, a Balazs Bolygo Ltd-t. 2009-ben Budapesten, az Aranyszem Operatőr Fesztiválon a Magyar Operatőrök Társasága (HSC) magas színvonalú munkája elismeréséül kiemelt aktív tagjai közé fogadta. 2013-ban a Róna utcában, a MAFILM-nél tartott vetítéssel kísért beszámolót munkásságáról.

BONCZ ÁDÁM (ADAM BONCZ)

színész (1984, Szeged –)

Boncz Géza komikus unokaöccse. A Ságvári Endre Gyakorló Gimnáziumban érettségizett, és már 17 évesen a Szegedi Nemzeti Színházban kezdett el játszani. 2007-ben Angliába távozott, és Londonban az Academy of Music and Dramatic Arts-on tanult, majd New Yorkban a Lee Strasberg Theater and Film Insititute-on képezte tovább magát. Az Off-Broadway-n beinduló színházi karrierje mellett művészeti menedzserként is dolgozik: 2012-ben Manhattanben megszervezte az első Time Square Nemzetközi Színházi Fesztivált, amelyen 16 színházi produkció vett részt a világ minden tájáról. Filmesként többek között Dorottya Mathe