Az Alkusz-sorozat:

Az Éjszaka Királya

A Szirén Éneke

Az Esti Csillagok Császára

A lélektolvaj

BEWITCHED-sorozat:

Megbabonázva

Laura Thalassa: Bespelled

Copyright © 2024. BESPELLED by Laura Thalassa

Hungarian translation © Kéri Andrea

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Laura Thalassa: Bespelled

Bloom Books, an imprint of Sourcebooks, 2024

Fordította: Kéri Andrea

ISBN: 978 615 650 764 8 (epub)

Anassa Könyvek

Felelős kiadó: Baldauf Tünde

A borítót készítette: Sourcebooks

Szerkesztő: Váry Orsolya

Korrektor: Szemler Zsófia, Kiss Regina

Tördelés: Baseline Stúdió

Műfaj: new adult, romantikus, fantasy

Alinek

Ne feledd, ne feledd…

RÖVID ÖSSZEFOGLALÓ MINDARRÓL, AMIT NEM SZABAD ELFELEJTENEM (ARRA AZ ESETRE, HA AZ A FASZFEJ MEMNON MEGINT A MEMÓRIÁMMAL BASZAKODNA)

Selene Bowers vagyok. Húszéves. A szüleim Olivia és Benjamin Bowers. A legjobb barátnőm Sybil Andalucia. A Henbane-re járok (végre!). Annak ellenére, hogy a koven eléggé vonakodott felvenni (nem tetszett nekik, hogy a mágiám felemészti az emlékeimet), mégis belementek, miután kiderült, hogy az erőm segítségével letettem egy zuhanó repülőt az amazonasi esőerdő közepén. Hosszú történet. Az egyetlen igazán lényeges része az, hogy (1) amíg ott voltam, ráakadtam a familiárisomra, Neróra. Ő az a mogorva párduc, aki árnyékként követ mindenhova. És igen, tényleg ilyen a személyisége. Ne vedd rossz néven! Titokban nagyon jó fiú. És (2) felébresztettem egy pasit.

Oké, nem akármilyen pasit. Az egy kibaszott faszszopó kurvapecér. Memnon, az Elátkozott egy kétezer éves varázsló, aki azt hiszi, hogy a rég halott felesége vagyok, aki két milleniummal ezelőtt betuszkolta egy dohos sírba, és arra kényszerítette, hogy átaludja az évszázadokat. És most következzen a senki által nem várt csavar: tényleg én vagyok a rég halott felesége (bocs, ha ezzel most kell újra szembesülnöd, fogadd őszinte részvétemet).

Memnon meg én – jól kapaszkodj meg! – lelki társak vagyunk, születésünktől fogva egymásnak teremtettünk, mert a sors biztos totál be volt nyomva, amikor meghozta ezt a döntést. Mielőtt még megfordulna a fejedben, milyen romantikus ez a helyzet, kérlek, higgy nekem, ha azt mondom: Memnon szörnyű és kegyetlen, és gyűlöl engem. Szó szerint elégette a naplóimat, bennük az emlékeimmel.

Az a szemét rám kent egy gyilkosságsorozatot is. Az áldozatok boszorkányok voltak, némelyikük a kovennővérem. Egyiküket ismertem is, Charlotte Evensent. (Nero meg én fedeztük fel a holttestét.) Hiába vagyok ártatlan, a politia, a természetfeletti rendőrség most meg van győződve róla, hogy valami ámokfutó sorozatgyilkos vagyok. A látszat ellenére nem is Memnon a gyilkos, az igazi tettes még mindig odakint kószál. Az áldozatai testét szétmarcangolták, és sötét mágiával vonták be. Bárki vagy bármi is a felelős, az maga a megtestesült gonosz.

A Marin falka alakváltói a falka barátjának tekintenek, és hajlandóak segíteni az ártatlanságom bebizonyításában. Ha Amikor végre sikerül tisztára mosnom a nevem, azonnal találkoznom kell velük. Meg kell vitatnunk egy másik megoldandó ügyet: egy félresikerült boszorkánykör ügyét.

Két héttel ezelőtt, október 14-én, újhold éjszakáján részt vettem egy boszorkánykörben a Ravenmead Hall (vagyis a koleszom) alatti menekülő alagutak egyikében. Jól van na, le voltam égve, és szükségem volt a pénzre.

Igen, tudom, hogy szörnyű ötlet. A papnő megpróbált köteléket erőltetni egy Cara nevű alakváltó lányra, aki totál el volt ázva. Mielőtt befejezhette volna a varázslatot, megtörtem a kört, és sikerült kimentenem a lányt, de heves mágikus csata robbant ki, és most legalább egy boszorkány, Kasey, eltűnt. A többiek, akik részt vettek a boszorkánykörben, mind álarcot viseltek, így nem ismerem a kilétüket, de nem kizárható, hogy valamelyikük a házamban lakik. Szóval simán elképzelhető, hogy az ellenségeimmel együtt eszem és alszom.

Memnon segített helyrehozni a boszorkánykör következményeit, és őszintén szólva néhány másodpercig el is hittem, talán túl tudok lépni a rengeteg hibáján. Van néhány dolog, ami mellette szól:

(1) rosszfiús viselkedés,

(2) izmok és tetkók,

(3) amikor épp nincs bosszúálló kedvében, a csillagokat is lehozná nekem az égről,

(4) gyönyörű,

(5) önzetlen, ha a szexr… inkább hagyjuk.

Sajnos majdnem megfojtott egy egész szobára való természetfelettit, és kényszerített, hogy emlékezzek a múltamra, miután kifejezetten közöltem vele, hogy ezt nem akarom. Szóval tényleg szararc.

Ó, és most már a jegyese vagyok. Megszeghetetlen eskü, úgyhogy… bocsesz.

Sok szerencsét!

XO,

Selene

ELSŐ FEJEZET

HÁT, EZ AZTÁN A SZAR ESTE.

A politia egyik homályba boruló cellájának betonpadlóján ülök, a térdemet ölelem, a Samhain-bálra viselt ruhám elterül a földön.

Tanácstalanul meredek előre, a tenyerem még mindig lüktet ott, ahol korábban megvágtam, hogy felemeljem magamról az átkot. De nem ez az egyetlen, ami fáj.

Egy semmihez sem hasonlítható migrén lüktet a koponyám alatt, köszönhetően annak, hogy ma este túlzásba vittem a varázslást. Azonban jelenleg még ez sem a legfájdalmasabb testrészem.

A mellkasomban hasogató fájdalomtól és az elmémet elárasztó emlékektől alig kapok levegőt.

Ma reggel Selene Bowersként ébredtem, egy húszéves boszorkányként, akinek mágia okozta emlékezetkiesése van. Ma este Selene Bowersként térek nyugovóra, egy húszéves boszorkányként, akinek két teljes emlékkészlete van – az egyik ebből az életből, a másik pedig egy korábbiból.

Elfog a hányinger, részben a migréntől, részben pedig az emlékek mennyiségétől, melyek visszafurakodtak az agyamba. Mind a figyelmemre ácsingózik, különösen a bizarr, idegen, ősi fajtájúak.

Most arra a másik életre koncentrálok, Roxilana életére.

Az én életemre, javítom ki magam. Az elsőre.

Úgy pereg a szemem előtt, mint valami szörnyűséges film. A harcok, a halál, a kétségbeesett vágy a túlélésre.

Annak az életnek a legédesebb, legszebb része Memnon volt, az az elviselhetetlen szemétláda. Utálom, hogy éppen most, életem egyik legrosszabb éjszakája után, amikor minden eddiginél jobban kellene gyaláznom őt, az elmém megtelt az érintésének emlékével, az elsuttogott ígéreteivel az örök szerelemről és a puszta vonzerejével. Roxilanaként is ez vonzott hozzá, újra meg újra, és a fenébe is, most sem ereszt.

Abban az ősi életben harcolt értem, és minden porcikájával szeretett. Átutazta Európát, hogy megtaláljon, és a királynőjévé tehessen. Az ókori világ leghatalmasabb, legborzalmasabb teremtményévé vált, hogy megkaphassak mindent, amire vágyom. Olyan szerelem volt a miénk, mely gyötrelmesen csodálatos, hogy az már a fájdalommal határos.

Egészen addig a pillanatig persze, amikor minden darabokra hullott.

És épp olyan látványosan végződött, ahogyan elkezdődött.

A távolban szisszenve nyílik egy fémajtó, a hang visszaránt a jelenbe.

Felemelem a fejem, és azon tűnődöm, vajon vallatni fognak-e. Már a gondolatra is elfog a kimerültség. Nincs elég energiám, hogy az ártatlanságomat bizonygassam, hiába emlékszem immár mindenre.

Hallom, hogy egy tiszt halkan beszélget az idelent szolgálatot teljesítő őrrel. Aztán ketten masíroznak a cellám felé. Egyiküket bárhonnan felismerném. A biztos, súlyos lépteket, melyek hallatán feláll a szőr a karomon. Egy pillanattal később az indigókék mágia szalagja a cellám rácsai felé kanyarog.

Memnon.

Meghasonul a lelkem. Mégis, mindazok után, amit ma este tett, a fájdalmamat már csak a haragom szárnyalja túl. Ott lüktet a migrénem alatt, és egyenesen éget.

Memnon varázslata benyúl a cellám vasrácsai közé, de ahelyett, hogy áthatolna rajta, az ereje sisteregve egy védőátokba ütközik, és kékes füsttel megsemmisül.

– Ezek semlegesítő cellák – magyarázza egy férfihang. – Semmiféle mágia nem jut be vagy ki. Megbűvölték őket, hogy a rabok ne használhassák az erejüket.

Úgy érti, a hozzám hasonlóak.

– És erre kárhoztatták a menyasszonyomat? – dübörög Memnon, a hangjából szinte csöpög a fenyegetés. A gyomrom összeszorul a szó hallatán. Menyasszony. Azt hiszem, a rab jobban tetszett.

– Biztosíthatom, elfogatóparancs volt ellene…

– Letartóztatták, és koholt vádak alapján őrizetbe vették – vág a szavába a varázsló, a hangja éles, akár a penge. – Elvárom, hogy a részlege jóvátegye a történteket.

Még van kibaszott pofája bármit is követelni a politiától, miközben ő volt az, aki miatt valójában ide kerültem.

Nehéz, baljós léptei elhallgatnak a cellám előtt. Még ha a tömlöcöm el is nyomja a mágiámat, érzem a jelenlétének lüktetését, a belőle áradó erőt.

Pontosan ez a döbbenetes erő az, ami belekevert ebbe a zűrzavarba. Egy varázsló mágiája felemészti a lelkiismeretét, így minél hatalmasabbá válik, annál szívtelenebbé is. És a lelki társam meglehetősen erős és meglehetősen szívtelen.

– Est amage.

Nem reagálok. Túl fáradt vagyok hozzá.

A tiszt kinyitja a cellámat, és az ajtó csattanva feltárul.

– Miss Bowers, úgy tűnik, a politia hibát követett el a letartóztatásakor – mondja szenvtelenül. – Kérem, fogadja bocsánatkérésünket. Szabadon távozhat. – Félreáll, hogy kiengedjen.

Beszívok egy elnyújtott, legyőzött lélegzetet. Nem szeretnék ebben a hideg, nyirkos, varázstalan cellában poshadni, de még kevésbé fűlik a fogam ahhoz, hogy bosszúálló lelki társam karjába rohanjak.

– A duzzogás annyira nem vall rád, menyasszonyom.

Az az átkozott szó. Még erősebben sajog tőle a halántékom.

Felemelem a fejem, és az előttem meredő téglafalra szegezem a tekintetem.

– Nem akarok vele menni – közlöm a tiszttel.

Érzem, ahogy ide-oda villan a pillantása.

– Kisasszony – motyogja végül –, kegyed nem… – De hirtelen elhallgat.

– Hé! – kiáltja egy másik szolgálatban lévő őr. – Te meg mit képz…

De mintha az ő torkát is elvágták volna, és egy pillanattal később hallom, ahogy a teste tompa puffanással a földre zuhan.

Amikor végre felé sandítok, Memnon a tarkójánál fogva szorongatja az első tisztet. A férfi szemhéja megrebben, és felfordul a gyomrom, ahogy belém hasít a felismerés: a varázsló ezzel újabb elmét vont a hatalma alá. Ma este ugyanezt művelte már egy egész bálteremmel, nem sokkal azután, hogy majdnem végzett mindannyiukkal.

Miután elengedi a tisztet, a férfi nyugodtan elbotorkál arra, amerről jött, anélkül, hogy újabb pillantást pazarolna bármelyikünkre. Meg sem áll, hogy megnézze az idelent szolgálatot teljesítő kollégáját.

Végül csak ketten maradunk.

Még mindig nem vagyok hajlandó a szemébe nézni.

– Nem megyek veled – jelentem ki.

– Nincs választásod.

Egy baljós lépést tesz előre, majd még egyet és még egyet. Mielőtt meggondolhatnám, talpra szökkenek. A mozdulatra minden fájdalmam életre kel, és kis híján összecsuklom a támadás alatt.

Memnon szitkozódva mellém csörtet, és elkapja imbolygó alakomat.

És most, a karjába zárva végre igazán ránézek.

Beiszom bronzbarna bőrének látványát, fekete, hullámos hajáét és azt a megbabonázó szeméét, mely a peremén sötétbarna, a pupillánál pedig világos, akár a bourbon. Csak órák teltek el azóta, hogy utoljára láttam, a tekintetem mégis végigsiklik finoman horgas orrán és telt, ívelt ajkán, magas arccsontján és állának hegyes vonalán. Végül megakad a hegen, mely az állkapcsától a bal füléig húzódik, majd átvág a bal szeme sarkáig.

Mintha kísértetet látnék, és a régi emlékek egy pillanatra háttérbe szorítják az újakat. Kinyújtom a kezem, ujjaim az arcát cirógatják.

Az érintésre megenyhül, és csak ennyi kell, hogy a múltunk maradványai átvegyék a hatalmat zavarodott elmém felett.

– Est xsaya. Est Memnon – suttogom. – Vak watam singasavak.

Királyom. Az én Memnonom. Túlélted.

Rémisztő érzés kavarog bennem. Olyan, akár a kés, mely belülről váj kifelé. Nem tudom, mit érzek, vagy miért érzem, de azt tudom, hogy ha Memnon nem ölelne olyan erősen, a lábam feladná a szolgálatot.

Olyan közel van, látom, ahogy kitágul a pupillája, és a teste megdermed.

– Hát emlékszel – leheli szinte kétségbeesetten.

– Persze, hogy emlékszem. Te kényszerítettél rá.

És erre a gondolatra újra eláraszt a bennem fortyogó düh. Szorosan lehunyom a szemem, és ernyedten próbálom ellökni magamtól, miközben vadul lüktet a fejem, és felkavarodik a gyomrom.

– Ó, nem, kis boszorkány… – duruzsolja halkan, kedvesen. – Most már nem engedlek el. A karjába kap, és kicsörtet a szobából.

Abban a pillanatban, ahogy átlépjük a semlegesítő cellákat és a folyosót elválasztó mágikus küszöböt, elönti a testemet az erő. Az érzés olyan hirtelen és éles, hogy elszorul a torkom.

Memnon mágiája egy szempillantás alatt beborít, becsúszik a számba, majd le a torkomon, csillapítva az émelygésemet.

Kiengedek egy remegő lélegzetet, és fáradtan nekidőlök a mellkasának. Zavartan konstatálom, hogy megvált a szmokingjától, és fekete, testhezálló polárpulcsira, fekete farmerre és bakancsra cserélte.

– Fáj máshol is? – kérdezi. A hangja szelíd, túlságosan is.

Mindenhol; a fejem, az ízületeim, a bőröm. De leginkább a szívem.

– Nem akarsz kárörvendeni? – vetem oda inkább, miközben végigcipel az üres blokkon. – Elvégre legyőztél, minden létező szempontból.

A mágiája kinyúlik, és kitárja előttünk a nehéz fémajtót.

– Majd akkor fogok kárörvendeni, ha a jövendőbeli feleségem jobban érzi magát.

Jövendőbeli feleségem.

Erre megint grimaszolok, majd összerezzenek, mert a fejem még erősebben lüktet. Kibaszottul gyűlölöm a megszeghetetlen esküt és ezt az eljegyzésnek nevezett bohózatot.

A kijárati ajtó mellett az ügyeletes tiszt elterülve fekszik a földön, a szeme csukva, a mellkasa egyenletesen emelkedik és süllyed. Memnon megáll egy pillanatra, leguggol mellé, és az egyik karján engem egyensúlyozva megérinti a férfi homlokát.

– Túl sokat ittál ma este, és elaludtál szolgálat közben – motyogja. – Szégyenled magad, ezért nem beszélsz róla senkinek.

Aztán feláll, és ismét az ölelésébe von. Ha jobban érezném magam, biztos lenne pár epés megjegyzésem a dologhoz. De őszintén szólva túl kimerült vagyok, és túlságosan sajog mindenem, hogy érdekeljen.

– Hol fáj a legjobban? – tudakolja Memnon, amikor kiérünk a tömlöcből, mintha olvasna a gondolataimban.

– A fejem. – Mi értelme hazudni? Úgy érzem magam, mintha valaki légkalapáccsal próbálná kifúrni magát a koponyámból. Alighogy kimondom, átvesz a másik karjába, és a kezét, mely eddig a hátamat ölelte, most a homlokomra tapasztja.

– Enyhítsd a fájdalmát! – mormolja szarmatául.

Kiszivárog belőle a mágiája, egy része felkúszik az orrlyukamba, egy kevés pedig beleolvad egyenesen a bőrömbe. Azon nyomban enyhülni kezd a migrénem, a fájdalom minden egyes lüktetéssel fogyatkozni látszik, míg végül teljesen elmúlik.

Felsóhajtok, és még mélyebbre süppedek Memnon ölelésébe…

Várjunk csak! Nem, továbbra is ő az ellenség. Nem fogom élvezni, hogy az ölében hordoz, amikor épp most tette tönkre az életemet.

– Tudok járni! – erősködöm, miközben végigcipel a politia épületének kihalt folyosóján.

Ennyire azért nem vagyok biztos benne, de itt rohadjak meg, ha hagyom, hogy a varázsló továbbra is úgy hurcoljon, mintha tehetetlen lennék.

– Jól van, kis boszorkány – mondja szinte elnézően, mintha aranyos és totálisan nevetséges lennék.

Istennőm, semmit sem szeretnék jobban, mint leszúrni ezt az alakot egy villával.

Lehajol, leereszt a linóleumpadlóra, és segít talpra állni. Még mindig azt a magassarkút viselem, amit Sybil adott kölcsön a Samhain-bálra, és amint elenged, a lábam imbolyogni kezd, akár egy újszülött őzikéé. Egy másodpercre biztosra veszem, hogy arccal a földön fogom végezni, de aztán sikerül megtalálnom az egyensúlyomat.

Memnon megkerül, és letérdel elém.

Összeszalad a szemöldököm.

– Mi a csudát csin…?

Az egyik lábam után nyúl, felemeli, és a combjára helyezi a talpamat. Megbillenek, aztán gyorsan megkapaszkodom a vállában, és nekidőlök.

Épp azt fontolgatom, hogy jó alaposan állkapcson rúgom, amikor óvatosan lehúzza a lábamról Sybil tűsarkúját.

Fintorogva pislogok le rá.

– Mit művelsz? – követelem a választ.

– Leveszem ezt a nevetséges cipőt, hogy rendesen tudj járni. – Masszírozni kezdi a talpamat.

A homlokomat szabdaló barázdák tovább mélyülnek.

A varázsló csókot lehel a bokámra, majd leteszi a lábamat.

Megdobban a szívem, és ó nem, nem tetszik ez nekem.

Már rég besuvasztottam őt a Mocsok Szörnyetegekként elkeresztelt fiókba, és nagyon jó helyen van ott. Elvégre oda tartozik.

Ha most elkezd kedves lenni, a kötelékünk és előző életem emlékei talán összefognak ellenem, és átteszik őt egy másik, sokkal kevésbé hozzá illő fiókba.

Ekkor leveszi a másik cipőmet is, majd összeszedi a párját. Felemelkedik, mire lecsúszik a kezem a válláról. Egyszerre teljes valójában fölém magasodik.

– Jobb már? – kérdezi.

– Nem kell a segítséged, hogy levegyem a saját cipőmet. – Grimaszolva meredek rá, hogy nyomatékosítsam a mondandómat.

Erre kissé elvigyorodik, és felcsillan a szeme. Láthatóan cseppet sem zavarja, mennyire dühös vagyok rá.

Akkor kellett volna belerúgnom, amikor még volt rá lehetőségem.

– Gyere, kis boszorkány! – mondja, és birtokló mozdulattal a hátamra teszi a kezét. – Intézzük el a papírmunkát, és lépjünk le innen!

MÁSODIK FEJEZET

KILÉPEK A HŰVÖS ÉJSZAKAI LEVEGŐBE, a politiaállomás ajtaja sziszegve csukódik be a hátam mögött. A hajam lelapul, a bőröm ragacsos az izzadságtól és a vértől, a fekete ruhám több helyen elszakadt.

Ennél legyőzöttebb nem is lehetnék.

Memnon mellém lép, keze a hátamra vándorol. Ha én legyőzött vagyok, akkor ő meg a tiszta, hamisítatlan győzelem.

– Szóval, mik a terveid velem? – kérdezem.

Kétségtelenül vannak tervei. Elvégre ez az ő éjszakája. Én csak potyautas vagyok.

Kék füstpamacs tekeredik a hasam köré, akár egy fantomölelés, és a fejemben hallom a hangját, ami aljas módon intim.

Hazamegyünk.

Minden vagyonomat feltenném, hogy nem az én otthonomra gondol. Ami azt jelenti… végre látni fogom a lakását.

Borzongás fut végig rajtam. Nem akarok odamenni, ugyanakkor perverz kíváncsiság gyötör.

– Ha van ott egy ágy – magam elé mutatok –, akkor vezess.

Majd holnap kiötlöm, hogyan álljak bosszút. Most azonban ez felér a totális meghátrálással.

A szemcsés aszfalt belemar a talpamba, ahogy Memnon átvezet a parkolón egy sportautó felé.

– Ez a kocsid? – Süt a hangomból a hitetlenkedés. Tudtam, hogy hozzájutott némi pénzhez, de hogy ennyihez?! – Mégis hány fejben turkáltál már? – Biztos lépten-nyomon embereket zsarol, hogy pénzt csikarjon ki belőlük.

Az ujjai a hátamba fúródnak.

– Én tüzes kedvesem, mindig a legrosszabbat feltételezed rólam.

– Így kevésbé vagy kiábrándító. – Na jó, ez nem igaz. A léc egyre lejjebb és lejjebb kerül.

Arra számítok, hogy menten megcsap a forrongó dühe a kötelékünkön keresztül. Ehelyett hangosan felnevet, mint aki baromi jól szórakozik.

– Est amage, fordulhat a világ, az idők változhatnak, de hála az isteneknek, néhány dolog ugyanaz marad.

Fintorogva nézek rá. Ezt inkább nem kommentálnám.

Szemügyre veszem a kocsit.

– Tudsz egyáltalán vezetni?

A szeme pajkosan megcsillan.

– Beszélem a nyelveteket, modern gúnyáitokat viselem. Van autóm, házam, és elég magas összeg csücsül a bankszámlámon. Mégis mit gondolsz, császárnő?

– Azt gondolom, hogy loptad a kocsit, egy-két emlékkel együtt arról, hogyan kell vezetni.

– Akié a hatalom, az hozza a szabályokat – emlékeztet, hamisítatlan kegyetlen hadvezérként.

Ezért mozgott olyan könnyedén az ókori világban. Nem csupán eszes, erős és gátlástalan, de mivel képes megszerezni mások tudását, mindig minden helyzetben könnyen feltalálja magát.

Sosem tűnt fel, milyen gyorsan, egészen mostanáig.

Kinyitja nekem a kocsiajtót. Odabent egy árnyék mozdul, borostyánzöld szeme felvillan a sötétben.

– Nero. – Szinte rávetem magam a familiárisomra, elterülök a bőrülésen, hogy jobban elérjem őt. Csak néhány órája váltunk el egymástól, de máris hiányoltam szőrös cimborámat.

Biztosan ő is aggódott értem, mert elég lelkesen ölel egy olyan szerzethez képest, aki büszke a zárkózott természetére.

Ahogy összebújunk, Memnon szépen behajtogatja a lábamat a kocsiba, és becsukja az ajtót. Aztán ahogy maga is készülne beülni, hirtelen élesen felszisszen.

– Nero – morogja.

Elhúzódom a párducomtól, és csak ekkor tűnik fel, mit láthatott.

Nero szétcincálta a kocsi belsejét. A hátsó ülések foszlányokban hevernek, minden épen maradt felületet habszivacs bélés borít. Széthasította az első ülések hátsó oldalát, a bőr szalagokban lóg. Még a konzolt is kivájta, aminek támaszkodom.

Nem tudom, a párducom mennyit fog fel a Memnon és köztem zajló dolgokból, de ez olyan, mint egy határozott baszd meg macskanyelven, és imádom érte.

– Olyan jó familiáris vagy – duruzsolom halkan, és megsimogatom az oldalát, miközben hozzám dörgöli a fejét. – Sajnálom, hogy magadra hagytalak – suttogom, utalva mind a mai, mind egy másik, oly rég történt, végzetes estére, amikor kénytelenek voltunk elválni egymástól.

Továbbra is hozzám dörgölőzik, ma szokatlanul elnéző hangulatban van.

Hallom Memnon elkínzott sóhaját, ahogy a mágiája elárasztja a kocsi belsejét, és addig sűrűsödik a levegőben, amíg már nem látok semmit Nero bundáján kívül. Amikor kitisztul, az autó belseje ismét makulátlan.

A varázsló a vezetőülésbe préseli hatalmas testét. Hirtelen nagyon, nagyon kicsinek érzem a teret.

Elengedem Nerót, hagyom, hogy visszatelepedjen a hátsó ülésre, és becsatolom magam. Felbőg a motor, és Memnon gyakorlott mozdulatokkal kimanőverezi a puccos kocsiját a parkolóból az utcára.

Ezek szerint tényleg tud vezetni.

Az ablaknak támasztom a fejem, fáradtan bámulom a sötét éjszakát; az árnyékos lombok és az utcalámpák fénye elmosódik mellettem.

– Mikor veszel feleségül? – kérdezem halkan.

Nem tudom nem megkérdezni. Közvetlenül a letartóztatásom előtt Memnon azt mondta, azonnal meg kell esküdnünk. Órák teltek el azóta, hogy letettük a megszeghetetlen esküt, és úgy érzem magam, mint a horogra akadt hal, aki csak a végzetére vár.

Memnon felém nyúl, a sajátjába veszi sérült kezemet, és óvatosan úgy fordítja, hogy a szétkaszabolt tenyerem felfelé nézzen.

– Nem ma este, est amage, hisz még viseled a csatánk nyomait.

Remegő lélegzetet veszek.

Nem ma.

Ez aztán a megkönnyebbülés.

Lenézek a korábban ejtett sebre, amikor felhasítottam a tenyeremet a pengéjével, elmondtam az eskümet, és feloldottam az átkot. A seb már hegesedik, bár a hús körülötte vörös és duzzadt.

– Akkor mikor? – faggatózom tovább.

A varázsló végighúzza az ujját a vágáson, érintése finom és gyengéd. Mágiájának egy apró foszlánya kikúszik belőle, és megsimítja. A hús szinte azonnal összezárul, a heg pedig addig halványul, míg végül szinte el is tűnik.

– Nézz rám, Selene! – Ez parancs, mégis könyörgésnek hangzik. Memnon kapcsolódásra vágyik, megnyugvásra. Hát ez volt a nagy terve. Nem támaszthatta fel a múltat, de legalább az emlékeimet előcsalogathatta. Azt hiszem, a bosszúvágya mélyén egyszerűen csak enyhíteni akarta a magányát.

A pillantásom vonakodva az arcára vándorol. Egy másodpercre elszakítja a tekintetét az előttünk húzódó útról.

– Nem számít, mikor házasodunk össze, kis boszorkány. – Megszorítja a frissen gyógyult tenyeremet. – Sem a mágia, sem az idő nem tarthat távol bennünket egymástól. – A szeme felragyog. – Olyanok vagyunk, akár a csillagok. Örökkévalók.

!

Éber akarok maradni. Eltökélt szándékom, hogy az emlékezetembe véssem a házához vezető utat, majd magának a háznak is minden részletét. De a San Franciscótól északra fekvő hegyeket átszelő kanyargós utak lágyan elringatnak, az óra szerint már hajnali három is elmúlt, és eluralkodik rajtam a kimerültség. Talán még az is előfordulhat, hogy a Memnon iránti gyűlöletem ellenére a lelkem legmélyén megnyugodtam, hogy egy kocsiban lehetek vele és a familiárisommal.

Akárhogy is, úgy három mérföldet teszünk meg, mire a szemhéjam csukódni kezd, és egy újabb mérfölddel később végleg lehunyom.

Még kétszer megrezzenek: egyszer, amikor erős, meleg karok nyalábolják fel a testemet, majd ismét, amikor puha matracra fektetnek, és betakarnak.

Memnon hangja visszhangzik bennem, ahogy álomba szenderülök.

Légy nyugodt, vad királynőm! Nem kell tovább harcolnod. Velem biztonságban vagy.

HARMADIK FEJEZET

ÁLMOSAN PISLOGOK, nagyot nyújtózva sütkérezem a bőrömet cirógató napsugarakban és a lepedőre tapadó férfias illatban.

Az illat tulajdonosa után nyúlok, de a kezem a takarón landol.

Összerándul a szemöldököm, felülök, elfojtok egy ásítást, és egy bizonytalan pillanatig zavarodottan pislogok, mert még sosem láttam az elém táruló hatalmas, üvegbe zárt szobát, és azt sem tudom felidézni, hogyan kerültem ide. A tegnap estére ellenben túlságosan is jól emlékszem, de a memóriám zuhanórepülésbe ment át, miután beszálltam a varázsló kocsijába.

Memnon biztos becipelt, és bedugott az ágyba. A saját ágyába. A gondolatra megfeszül a testem, és kiélesedik a látásom. Biztosan a házában vagyok, bár a pasast sehol nem látom.

Mohón beiszom a szoba látványát. Az első dolog, ami szemet szúr, az a tágas tér. Biztos kőgazdag, ha megengedhet magának egy konzervdoboznál nagyobb lakást Észak-Kaliforniában.

Tehát kimondhatjuk, Memnon egy pénzes faszkalap.

A szoba hatalmas, és a bútorok hiánya még inkább barlangszerűvé teszi. Van ez az ágy, egy könyvespolc a falnál a balomon és mellette egy szék. De ezen kívül semmi, leszámítva a panorámaablakokat, melyek a szoba három falának nagy részét elfoglalják. Az ággyal szemközti ablakból látom a tengerparti dombokat, a jobb oldalon pedig a házat szegélyező örökzöldeket. Mögöttük az erdő sötét és magányos. Nem tudom, milyen messze vagyunk a Henbane-től, de a fák hasonlónak tűnnek.

Jobbra egy grandiózus fürdőszoba nyílik, balra pedig a kijárat.

– Memnon? – kiáltom.

A házban csend honol. Egy perccel később azonban Nero toppan be a szobába, a bundája különösen elegánsnak tűnik, ahogy a lágy fényben mozog. Egyenesen az ágyhoz sétál, majd felpattan rá.

Gyöngéden megsimogatom.

– Mondtam már, hogy te vagy a legjobb familiáris az egész világon?

Kelletlenül rám sandít, és finoman megrándul a füle. Ilyen fejjel nézhetnek a kamaszok a szüleikre. Gondolom, a tegnapi viszontlátásunkkor elhasználta az összes érzelgősségét.

Végigsimítok a nyakán.

– Memnon? – szólítom ismét a varázslót.

Hol a kénköves pokolban kószál? Egész idő alatt arra pályázott, hogy az ágyában tudhasson, erre most nincs itt.

Ledobom magamról a takarót, és elharapok egy szitkozódást, mert rájövök, hogy nem viselek mást, csak egy túlméretezett pólót – az ő pólóját – és a bugyimat.

Levetkőztetett. Hát persze…

A szemétláda.

Egy kisebb, méltányos részem hajlandó lenne elnézni neki; biztos csak azt akarta, hogy kényelmesen aludjak. De baszódjon meg ő is meg a tény is, hogy látta a didkómat, miközben még mindig állati dühös vagyok rá. Fortyog bennem a harag.

Memnon, mordulok rá a kötelékünkön keresztül.

Az első, amit érzek, az a mosolya.

Hát felébredtél, menyasszonyom. Jól aludtál?

A szó hallatán grimaszba rándul az arcom. Menyasszony. Esküszöm, csak azért ismételgeti, hogy felbosszantson.

Nagyon remélem, hogy csukva volt a szemed, miközben öltöztettél.

De nem érzek mást a kötelékünkön, csak a letörölhetetlen vigyorát. Hogy ott pusztulna el.

Egyébként meg hol vagy?, követelem a választ.

Csak nem zabos valaki, mert ébredéskor nem voltam mellette az ágyban?

A fogamat csikorgatom. Milyen lovagias – és pajkos – ma reggel.

Mikor jössz vissza?

Máris hiányzom?

Ha ez megkíméli a törékeny kis egódat, akkor persze. Annyira hiányzol, hogy bele is halok, ha nem látlak újra.

Erre hirtelen némaság ereszkedik a kötelékünkre.

Végül így szól: Mondd még egyszer, s megadok mindent, mi a szíved vágya.

A szívem arra vágyik, hogy megszabaduljon tőled. Ha ezt meg tudod adni nekem, akkor oké, belesuttogok még néhány üres közhelyet a füledbe.

A korábbi vidámsága elillan. Sőt, esküszöm, sebzettség szele csap meg. Majdnem felkacagok a gondolatra. Talán még van esélyem fölé kerekedni.

Hamarosan hazaérek, mondja végül.

Hamarosan? Hamarosan?? Mi a faszt jelent ez? Tizenöt perc? Két óra? Tudnom kell, mennyi időm van.

De neki csak annyit felelek: Ó, remek, akkor megkeresem és megélezem a késeket.

Erre már visszatér korábbi jó kedve. Császárnő, hisz a szeretetnyelvemet beszéled! Ezzel az utolsó, borzalmas gondolattal megszakítja a kapcsolatot.

Honnan tud egyáltalán a szeretetnyelvek fogalmáról? Leszarom. Nem számít. El kell tűnnöm innen.

Lenézek hatalmas, fekete pólómra.

Vagyis, először át kell öltöznöm, aztán menekülhetek.

A fürdőszoba melletti gardróbhelyiség felé veszem az irányt.

Félúton megakad a szemem egy odabent lógó csipkefoszlányon.

Összeszorul a gyomrom, és egy pillanatra elönt a rettegés, hogy egy másik nő is itt járt Memnonnál.

Nem, ez nem lehet igaz. Vagy mégis?

Utálom, hogy érdekel. Megrohadhat ott, ahol van, ő is meg a rossz döntései is.

A pulzusom mégis az egekbe szökik, ahogy a szekrényhez rontok. Elborzaszt a gondolat, hogy mit találhatok még benne.

Női ruhákat? Fegyvereket? Holttesteket? Fasz tudja.

A gardróbszekrény nagyjából akkora, mint az egész koleszszobám. Szóval tényleg egy pénzes faszkalap. A tágassága ellenére nincs benne sok minden, már ami Memnon ruháit illeti. Pár öltöny lóg ott felakasztva, meg néhány összehajtogatott ing és nadrág a polcokon.

Nem mintha annyira érdekelne.

Inkább arra a csipkefoszlányra szegezem a tekintetem, amely így közelebb érve eléggé hasonlít egy miniruhára. Érte nyúlok, és összeszorul a gyomrom a gondolatra, hogy valaki más ilyesmiben flangál a varázsló előtt, amíg észre nem veszem, hogy még mindig rajta van a címke.

Kifújom a levegőt. Oké, tehát nem valami titokzatos nőcskéé. Micsoda megkönnyebbülés! Már a nőnek. Jobban jár, ha nem kerül lőtávolságon belülre ezzel az alakkal.

Elengedem a szövetet, és előrántok egy másik ruhát. Ezen is ott fityeg a címke.

Az összes női holmi újnak tűnik.

És mindegyik nagyjából az én méretem.

Nekem szánta őket, döbbenek rá.

Persze nem kellene meglepnie, végül is feleségül akar venni. De akkor is. Ez már túl sok.

Feltámad bennem egy régi érzés, mely még Roxilanáé.

Az ilyesmi bejött volna neki. Nagyon is.

Mielőtt Memnon meghódította és feleségül vette, szegénysorban élt. Bár független vagyok, de még számomra is csábító, ha dédelgetnek.

Ehhez a pénzhez vér tapad, Selene. Ez történik, ha az a seggfej szabadon garázdálkodhat.

Előbb fognak farkak potyogni az égből, mint hogy hagyjam, hogy ez megtörténjen.

Egy pillanatig a ruhákat bámulom. Kénytelen vagyok felöltözni, ismerem el. Addig turkálok a cuccok között, amíg találok egy farmert és egy egyszerű, fehér pólót.

Istennő, bocsásd meg nekem, hogy elveszek az ördögtől!

A padlón egy cipőállvány áll, rajta pedig három pár lábbeli, szintúgy az én méretemben; az egyik történetesen egy Doc Martens. Felkapom a bakancsot.

Kegyelmezz, istennő, hogy ezeket is elviszem! És meg is fogom tartani.

Jól van na, nem mindennap kap az ember új Doc Martenst.

Magamhoz veszem a holmikat, a fürdőszobába masírozok, és gyorsan felkapkodom a ruhákat. Egyre nyugtalanabb vagyok. Fogalmam sincs, merre járhat Memnon, de ketyeg az óra, mert hamarosan biztosan visszatér.

Kiegyenesedve látom, hogy a tükör keretébe egy fényképet dugtak. Rólam.

Épp egy pezsgőspohárral koccintok pár emberrel, akik nem látszanak a fotón. Emlékszem, ez tavaly szilveszterkor készült, amikor Sybillel meg néhány kovennővéremmel buliztunk. Spontán kép, ahol őszintén mosolygok, és véletlenül épp a kamerába nézek.

A szívem fura dolgot művel, tudva, hogy biztosan az egyik fényképalbumomból vette ki, és ide tette, ahol mindennap láthatja, a saját tükörképe mellett.

Kicsörtetek a fürdőszobából, és felkapom a mobilomat az egyik éjjeliszekrényről. Az akksija csak öt százalékon áll.

A farzsebembe csúsztatom, és még egyszer felmérem a környezetemet.

Ebben a szobában sincs sok látnivaló, csakúgy, mint a fürdőben vagy a gardróbban. Valamiért azt feltételeztem, hogy más lesz. Memnon mindig is jó volt az uralkodásban, és a modern világban ez egyet jelent a drága cuccok felhalmozásával. De eddig tényleg nem sok minden utal az önimádatára.

Azt hiszem, az én hadvezér exem túlságosan nyers ahhoz, hogy fontos legyen számára a kényelem. Vagy ez, vagy még mindig csak gyűjtögeti a vagyonát, áldozatról áldozatra haladva.

El kell tűnnöm innen, most azonnal.

A figyelmem mégis az egyetlen helyre terelődik, ahol felhalmozott pár személyes holmit: a könyvespolcára. A lábam önkéntelenül is odavezet.

Az Iliász, az Odüsszeia és Hérodotosz írásainak görög nyelvű változatai, valamint néhány ókori verseskötet mellett ott sorakoznak Idősebb Plinius eredeti, latin nyelven íródott könyvei. Ott van még Néró életrajza, valamint az Európa, Ázsia, Afrika és Amerika történelmét tartalmazó kötetek, melyek Memnon és Roxilana életének időszakait ölelik fel.

Aztán a tekintetem az alsó polcokra vándorol, és megakad a naplóim ismerős gerincén.

Levegő után kapok.

Hisz ez lehetetlen. Elégette őket. Végignéztem, ahogy elhamvadtak.

Térdre rogyok, hirtelen elfog a hitetlenség és a remény – gyötrelmes és szörnyű –, és kihúzom az egyik füzetet. Ezt aranyozott csillagképek borítják. Kinyitom, és egy apró hang bukik ki az ajkamon, amikor megpillantom a nevemet és a dátumot a saját kézírásommal. A következő oldalon egy sor jegyzet szerepel arról, hogyan jutok el az étterembe, ahol akkoriban dolgoztam. Mellette pedig egy varázsige, ami a ruhák gyűrődésmentesítésére szolgál.

Átfutok pár oldalt, telis-tele polaroidokkal, post-itekkel, teendőlistákkal, útbaigazításokkal, olyan varázsigékkel, melyeket érdemesnek tartottam megjegyezni, és sebtében lefirkantott skiccekkel.

A hüvelykujjam végigsiklik az egyik vázlaton, egy szarmata griffet ábrázol. Visszanyelem a torkomban összegyűlő gombócot, aztán átlapozom a füzet többi részét.

Kétségkívül az enyém. Valahogy újra egyben van, és sértetlen.

Ez valami trükk. Annak kell lennie. Láttam, ahogy elégnek, megérintettem az elszenesedett maradványaikat. Emlékszem a szobában terjengő fanyar, füstös szagra, miután nem maradt belőlük más, csak hamu.

Felkapok egy másik naplót, és átlapozom. Aztán még egyet.

Szorosan lehunyom a szemem, a torkom elszorul a rám törő érzelmektől. Hiába minden erőfeszítésem, kicsordul egy lázadó könnycsepp.

Gőzöm sincs, Memnon hogyan tudta kicsempészni ezeket a szobámból, és úgy tenni, mintha a tűz martalékává váltak volna, de a lényeg, hogy megvannak. Megmentette őket.

Kereken másfél másodpercig elfog a gyöngédség a varázsló iránt. Aztán eszembe jut, hogyan manipulált. Hogy rám kent egy gyilkosságot, és akaratom ellenére kényszerített, hogy feloldjam az átkot.

Szóval baszódjon meg ő is meg a kis figyelmességei is!

Visszamegyek a szekrényhez, és keresek valamit, amiben elférnek a naplóim. Az egyik sarokba suvasztva találok egy fekete táskát, benne egy kés, egy tekercs kötél és néhány gyorskötöző.

Kurvára nem gyanús vagy ilyesmi.

Kiürítem a tartalmát, odaviszem a könyvespolchoz, és beledobálom az összes jegyzetfüzetemet. Annyi van belőlük, hogy be sem tudom cipzárazni. Inkább a vállamra vetem, és elmosolyodom a súlyuk alatt. Most, hogy a közelemben vannak, valahogy jobban önmagamnak érzem magam.

Előveszem a telefonomat, és – fittyet hányva az üzenetek és értesítések áradatára – rendelek magunknak egy taxit.

– Nero! – szólítom a párducomat, aki még mindig közös ellenségünk ágyán elterülve fekszik. – Ideje indulni.

Nem várom meg, hogy kövessen. Reszketek az idegességtől és az elszántságtól. Nálam vannak a naplóim. Most már csak vissza kell mennem a koleszba, és teleszórni a szobámat védőátkokkal, hogy rámenős varázslók ne tudják megközelíteni.

A familiárisommal a sarkamban elhagyom a szobát. Elmasírozunk a hallból kiágazó többi helyiség és egy gigantikus nappali mellett. Őszintén elszomorít, hogy itt kell hagynom ezt a helyet. Tényleg kíváncsi vagyok Memnon házának többi részére.

A bejárati ajtó egy bronzból kovácsolt monstrum. A kilincsért nyúlok, de amikor ki akarom nyitni, nem mozdul. Ekkor veszem észre a zár és a kilincs körül csillogó átkot.

Lenézek az oldalamon megtorpanó macskára.

– Memnonnak van ez a hülye szokása, hogy bezár minket helyekre, amíg eszméletlen vagyok.

Ő csak pislog rám, láthatóan untatom.

Az ajtóra teszem a tenyeremet, és egyszerűen várok. Néhány másodperc múlva mélykék mágiaindák hagyják el a fát, és az ujjaimra kúsznak. Csakúgy, mint legutóbb, Memnon mágiája most is képtelen ellenállni nekem. A hajtások úgy tekerednek a csuklóm köré, mintha kétségbeesetten igyekeznének megkapaszkodni bennem, s közben a varázslat eltorzul, leolvad az ajtóról, míg végül az egész feltekeredik az alkaromra.

Néhány másodpercig a bőrömön pihen, aztán eloszlik.

Amikor újra megpróbálom elfordítani a kilincset, az megadja magát; napfény szűrődik át a nyíláson. Sikerült!

Megrezzen a mobil a zsebemben, és anélkül, hogy ránéznék, tudom, hogy hamarosan megérkezik a taxim. Az időzítés nem is lehetne tökéletesebb.

Neróra siklik a tekintetem, és beszívom az alsó ajkamat. Bárki jön is értünk, az nem fog örülni a párducomnak.

Finoman a fejére teszem a kezem, mire megrándul a füle.

– Do ulibad povekomsa pesagus diveksu kuppu mi’kanutgusa buvekatasava!

Rejtsd el ezt a nagymacskát minden szem elől, ne láthassa más, csakis én!

Az erőm, mely még mindig a tegnapi események után lábadozik, lomhán kiszivárog belőlem, és lecsordul Nero testére. A varázslatot nem kíséri a szokásos bizsergés vagy lüktetés a fejemben, az, ami elvette tőlem az emlékeket.

Tényleg nincs többé emlékezetkiesés.

Újra felizzik bennem az árulás égető érzése.

A tegnap talán Memnon napja volt, de a mai kurvára nem az.

Visszanézek az előszobára és a nappalira. Tényleg csodaszép ez a ház. Kár érte.

Lehunyom a szemem, és arra a kevés varázslatra összpontosítok, amim még megmaradt.

Nem sok, de csak egy apró szikrára van szükségem.

A társam hibát követett el, amikor magamra hagyott a haragommal a csodás kis szentélyében.

Tenyérrel felfelé kinyújtom a kezem, és felpattan a szemem.

– Őselemek, érzitek e lázat. Gyújtsátok fel ezt a köcsög házat!

A mágiám lecsordogál a karomon, halvány narancssárga füstpamacs száll fel a kinyújtott tenyeremből, és hirtelen lángra kap.

A nappaliba hajítom a tűzgolyót, ami egy rojtos szőnyegen landol. Másodpercek alatt fellobban a tűz, egyre nagyobb lánggal ég, ahogy felemészti a szőnyeget és minden mást a közelében.

– Nyomás, Nero! – mondom. – Húzzunk innen a francba!

NEGYEDIK FEJEZET

MIRE A PÁRDUCOMMAL VISSZATÉRÜNK a kovenhez, a nap már elbújt egy vastag felhőréteg mögé, és úgy érzem magam, mint akit főbe kólintott egy üst.

Memnon fájdalomcsillapító varázslatai már nem hatnak, a testem újra lüktet a tegnap este fájdalmaitól, és elönt a kimerültség a mágiám túlzott használatától.

Hazaérve először az ebédlő felé veszem az irányt, csalogat a leves és a friss kenyér illata. Félúton járva egyszerre bizseregni kezd a nyakam. Körülnézek, és észreveszem, hogy pár boszorkány engem bámul. Az étkezőbe érve a lány, aki eddig hegedült, most abbahagyja, és hamarosan minden zsivaj elhal, ahogy kovennővéreim felém fordulnak.

Engem ugyan lefoglalt démoni vőlegényem, ám ezeknek a lányoknak bizonyára a letartóztatásom volt az est fénypontja; plusz Memnon megbűvölte őket, hogy elfeledjék, hogyan csapta meg őket a halál szele.

A sanda pillantásokkal mit sem törődve felkapok egy indákat ábrázoló tálat a büféasztalon álló halomból, és megtöltöm gőzölgő levessel. Egy közeli kosárból kikapok egy zsemlét, és Neróval az oldalamon sietve kivonulok a teremből.

Legszívesebben csak bebújnék az ágyamba, és néznék valamit a laptopomon, de tegnap este óta nem beszéltem a legjobb barátnőmmel, és annyi minden történt az elválásunk óta, hogy szemétség lenne bekuckózni anélkül, hogy legalább be ne köszönnék neki.

A szobájához érve nem is kopogok, csak benyitok; Nero unottan követ. Leteszem a zsemlét és a levest az asztalára.

Sybil háttal áll nekem, és a növényeit gondozza, lila varázslata átjárja a szobát. El van veszve a saját kis világában, az orra alatt dudorászik, a növények levelei pedig boldogan ringatóznak. Merlin, a gyöngybaglya az ágya fölötti rúdon pihen, és a nagymacskára szegezi éles tekintetét.

– Sybil! – szólítom meg őt.

A barátnőm úgy megrémül, hogy kis híján elejti a kis öntözőkannáját.

– Az istennő szerelmére! – szitkozódik, és megfordul. Ahogy megpillant, hangosan felsikkant. – Selene! – Félrehajítja a kannát, mire Merlin veszettül csapkodni kezd, ahogy víz permetezi őt is meg az ülőrúdját is. Átgázol a szobán, és rám veti magát. – Úgy aggódtam érted… – dünnyögi, és szorosan átölel. – Hallottam, hogy letartóztattak, de amikor felhívtam az őrsöt, azt mondták, már elengedtek. De aztán nem vetted fel a telefont, és nem is jöttél haza. – Elhallgat, mélyen beszívja a levegőt. – Hol voltál?

– Memnonnál – felelem elgyötörten. Ledobom a vállamon cipelt táskát, és kis híján eltalálom Nerót.

A familiárisom bosszúsan rám mered.

– Bocs, cimbi – motyogom.

A füle megrebben a megnevezésre. Hát neki semmi sem jó?

– Memnonnál? – visszhangozza Sybil elfintorodva. – Ha jól emlékszem, utáljuk.

– Jól emlékszel.

– Ó, akkor jó. Mármint… nem jó. – Ráncba szalad a szemöldöke. – De tegnap este, amikor kihurcolt a bálteremből, úgy tűnt, mintha elsimítottátok volna a dolgokat. Mi történt?

Megeresztek egy fáradt nevetést, ami zokogásba csap át.

Pokol és bűbáj, hol is kezdjem?

Lezuttyanok az ágya szélére, Nero a lábamhoz kuporodik.

– Ha van egy szabad órád, mindent elmesélek.

Bólint, és mellém húzza az íróasztala székét.

– Hallgatlak.

Elmondom neki a teljes, mocskos igazságot, kezdve azzal, hogy Memnon kis híján megfojtott egy teremre való természetfelettit, hogy belenyúlt az elméjükbe, hogy rám kente a gyilkosságokat, és kényszerített, hogy elfogadjam a szaros követeléseit.

Sybil pedig tekintetét rám szegezve csak azt ismételgeti:

– Mi a fasz?

Amikor a végére érek, hisztérikus kacajt ereszt meg.

– Szóval, csak hogy tisztázzuk a dolgot: már nem gyanúsítanak – bólintok –, de eljegyezted magad egy pszichopatával – újabb bólintás –, és most már emlékszel a múltadra?

Szomorkásan rámosolygok.

– Igen, nagyjából így áll a helyzet.

– Nem tudom elhinni.

Fordított helyzetben valószínűleg én sem hinnék neki.

– Kérdezz egy emlékről, amiről tudod, hogy elfelejtettem!

Sybil hátradől a székében.

– Hmm… oké. – A karfán dobol az ujjaival. – Mit csináltunk az érettségi estéjén?

Ez könnyű!

– Benyomtunk az olcsó piától, aztán meztelenül fürdőztünk az Ír-tengerben. A seggünk is befagyott, annyira hideg volt.

Sybil ajka elnyílik a meglepetéstől.

– Szent szar! – motyogja halkan. – Tényleg emlékszel. – A szobájában pislákolni kezdenek a fények, nyomatékosítva a kijelentését. – És a mágiád nem emészti fel többé az emlékeidet, amikor varázsolsz?

Megrázom a fejem.

– Nem.

Kikerekedett szemmel az arcomat pásztázza.

– Na és te hogy érzel ezzel kapcsolatban?

Sóhajtok, felállok, felkapom a zsömlémet, aztán visszamegyek az ágyához. A szénhidrát majd segít, ugye?

– Szörnyen. Dühösen. Olykor reménytelin, aztán persze elfog a bűntudat. – Félbetépem a zsemlét, majd beleharapok. – Nem is tudom. Azt sem tudom, hol áll a fejem.

Sybil mellém kuporodik, és megsimogatja a hátamat.

– Sajnálom – susogja. – Valószínűleg nem ez a legjobb alkalom, hogy elmondjam, mi folyik errefelé.

Rásandítok, és felszalad a szemöldököm.

– Miről van szó?

– Újabb boszorkányt gyilkoltak meg.

Most rajtam a sor, hogy hitetlenkedve bámuljak rá.

– Micsoda? Mikor?

– Azt hiszem, az éjszaka közepén bukkantak a holttestre, kint az Everwoodsban.

Borzongás fut végig rajtam, amikor rájövök, ez biztosan Memnon műve. Az előző holttesteket is ő vitte a rengetegbe, amikor rám akarta kenni a gyilkosságokat. Amíg én a tömlöcben sínylődtem, addig ő biztosan azon ügyködött, hogy felmentsen a vádak alól. Végül is, nem azért akar elvenni, hogy aztán hagyjon rácsok mögött megrohadni. Akkor nem sok értelme lett volna női ruhákkal megtölteni a gardróbját.

Egyszerre rettegés járja át a mellkasomat, alig kapok levegőt. A szívemre teszem a kezem, és fuldokolni kezdek. Nem értem, miért ráz meg annyira ez a hír…

SELENE!, ordítja Memnon a kötelékünkön át.

A kibaszott emlegetett szamár!

Továbbra is fojtogat a pánik, és ekkor döbbenek rá, hogy ezek nem a saját érzéseim. Hanem az övé.

Felelj, ha tudsz! Kétségbeesett a hangja. Mondd, hogy jól vagy!

– Jól vagy? – kérdezi Sybil a varázsló szavait visszhangozva. Összeráncolt homlokkal pislog rám.

Bólintok. Jól vagyok, üzenem a kötelékünkön át, csak hogy visszaszorítsam ezt a Memnonból áradó rémületet. Ekkor esik le. Láttad a tüzet.

Érzem, ahogy megcsapja a felismerés.

Te gyújtottad?

Szétárad benne a megkönnyebbülés, akár a balzsam korábbi félelmére.

Nevetni kezd. A hang hallatán feláll a szőr a karomon.

Okos, gonosz nőszemély. Mostanra már tudhatnám, a bosszúszomjad az enyémmel vetekszik.

Csak ő lenne képes viccesnek találni a gyújtogatást.

– Selene? – Sybil az arcom előtt csettintget. – Mi van veled? Elkalandoztál.

– Memnon megtalálta a tüzet – felelem zavartan.

– Milyen tüzet?

– Amit a házában gyújtottam.

– Felgyújtottad a házát? – rikácsolja.

Bólintok.

Hol vagy most?, tudakolja Memnon.

Otthon.

Nem látlak, mondja.

Az én otthonomban, tisztázom.

– Ugye most csak viccelsz? – hüledezik Sybil. – Nem gyújthatod fel csak úgy az emberek házát.

– De igen, ha bunkók.

– Selene. – Lekezelően pislog rám.

Csak egy jó okot mondj, miért ne jöjjek át most rögtön, és hurcoljalak vissza ide!, mondja Memnon.

Mert akkor megint felgyújtom a házadat, vágok vissza nem tágítva. Feltéve, ha maradt belőle bármi.

Mikor tanulja már meg, hogy ne baszakodjon egy boszorkánnyal?

És hogy vagy?, dobja be, ahogy igyekszik elterelni a beszélgetést. Kezded már kényelmetlenül érezni magad, amióta letettük azt az esküt?

Miért lenne bármi bajom is?

Furán kedélyesnek tűnik. Hamarosan megtudod, lelki társam. Ha képtelen leszel tovább ignorálni, keress meg.

Majd ha piros hó esik, vágok vissza. Addig is, jó szórakozást, amíg kitalálod, hol fogsz aludni ma este.

Ekkor elvágom a kapcsolatot, és Sybilre pillantok.

– Vissza kellene mennem a szobámba. – Vár rám a vacsorám, és el kell raknom a naplóimat.

– Hé, hé, hé, nem mehetsz el csak úgy, miután lazán benyögted, hogy felgyújtottad valami csávó lakását.

– Nem „valami csávó” – mondom, és felkapom a levesemet. Már rég kihűlt. – Hanem a gonosz lelki társam. És erről majd később mesélek.

A vállamra emelem a füzetekkel teli táskát. Nero is feltápászkodik.

– Nem hagyom! – kiáltja utánam, ahogy elhagyom a szobáját.

A familiárisommal felbattyogunk a harmadik emeletre, és elhaladunk egy folyosón repkedő denevér mellett.

A szobám ajtaja résnyire nyitva áll. Ezek szerint senki sem vette a fáradságot, hogy rendesen becsukja tegnap este, miután elhurcolt a politia. Elszorul a szívem a gondolatra.

Kitárom, és belépek. A helyiség még mindig tele van cetlikkel, az épp aktuális naplóm nyitva hever az asztalomon. Mint egy időkapszula a memóriám helyreállítása előtti életemről. Volt a korábbi verzióm – az, aki aprólékosan megtervezte az életét, hogy képes legyen együtt élni az amnéziájával –, és most úgy érzem, elvesztettem őt, amikor visszakaptam ezeket az emlékeket.

S bár ahol az átok rám nehezedett, most könnyedség van bennem, kicsit úgy érzem magam, mint egy kormány nélküli hajó, amely kénytelen céltalanul sodródni a tengeren.

Nero az ágyamhoz lopakodik, aztán felugrik rá, és magasról tojik rá, hogy épp lelki válságban vagyok.

Kinyújtóztatja mellső lábait, aztán elterül az oldalán, és lehunyja a szemét.

– Láthatóan állatira feldúlt a tegnap este – motyogom, és ledobom a naplóimmal teli zsákot. Kiborul belőle pár füzet.

Az íróasztalomhoz lépek, és a naplómra pillantok. Végigsimítom az ujjaimmal az utolsó bejegyzést, amit magamnak hagytam:

Ne bízz Memnonban, az Elátkozottban!

Még mindig emlékszem a haragra és pánikra, amit akkor éreztem. Furcsa, mekkorát fordult a világ. A tekintetem ekkor a lap közepére ragasztott post-itre siklik. Végigsimítok rajta, aztán rájövök, hogy ez nem is az én kézírásom.

Összehúzom a tekintetem, és letépem a cédulát.

Te talán már elfelejtetted, mi történt
a boszorkánykörben, de mi nem.

A billentyűzetemre ejtem, és csak bámulom, aztán először az ablakomra, majd a nemrég még nyitott ajtómra meredek. A védőátkaim még mindig a helyükön vannak, pókszerű fonalaik lágyan csillognak a levegőben.

Kifújom a levegőt. Bárki írta is ezt, átjutott rajtuk. A hideg futkos a gerincemen. Hogyan? Aki rosszat akar nekem, nem lett volna képes rá. Anélkül nem, hogy megsemmisítené a gátakat.

Visszapillantok az üzenetre. Tudnak az emlékezetkiesésemről, arról viszont nem, hogy az azt okozó varázs már nem él.

És erről nem is fognak tudomást szerezni, döntöm el azonnal.

Valami ősi, eltemetett dolog kavarog bennem. Az ellenségeim már végeztek velem egyszer, réges-régen. Nem azért mentem keresztül ezen az egészen, hogy ismét átbasszanak.

Kihúzom a széket, leülök, és kinyitom a jegyzetfüzetemet egy üres oldalon. Ugyan nincs szükségem naplóra, hogy emlékezzek a feladataimra, de másra is hasznos lehet.

Tollat ragadok, és lejegyzetelem azokat a nyugtalanító eseményeket, melyek a tanév kezdete óta történtek a kampuszon:

Meggyilkolt boszorkányok

Havi boszorkánykör illegális kötővarázslatokkal

Mindkettőhöz közöm volt. Eddig túlságosan nyakig voltam a szarban, hogy bármi mással is foglalkozzak. Most viszont ráérek. Újra a cetlire sandítok.

Muszáj.

Megint a napló felé fordulok, és megkocogtatom a papírt a tollammal. A meggyilkolt boszorkányok közül sokan a Henbane-be jártak.

Annyi kérdésem lenne ezekkel a gyilkosságokkal kapcsolatban, kezdve Memnon szerepével, de mielőtt túlságosan is belemerülnék, inkább a másik kérdésre irányítom a figyelmemet. A boszorkánykört mindig újholdkor tartják, és ha az általam látottak megszokottnak számítanak, akkor arról szólnak, hogy egy ártatlan természetfelettit – az én esetemben egy alakváltót – erőszakkal a kört vezető papnőhöz kötnek.

Az üzenet szerint ő meg a társai nem felejtették el, hogy belerondítottam a tervükbe, és sajnálatos módon fogalmam sincs, kik ők. Mindegyikük maszkot viselt. Annyit azonban tudok, hogy átjutottak a védőátkaimon, aztán be a szobámba.

Egy kicsit újra feltámad bennem a régi, vasakaratú tűz.

Ha békében akarok élni, meg kell szabadulnom az ellenséges boszorkányoktól, mielőtt ők tesznek el láb alól engem. Az engem fenyegető veszély elhárítása még a tanulmányaimnál is fontosabb.

Mindent azonnal elkezdek lekörmölni, és csak közben hasít belém a gondolat: nincs rá szükségem. Nem fogom elfelejteni.

Segítség viszont kell.

A tollam hegyével kopogok a papíron.

Korábban Memnon is legalább annyira kíváncsi volt ezeknek a nőknek a kilétére, és nem hiszem, hogy az érdeklődésének bármi köze lett volna a bosszúhoz. Bármennyire haragudott is rám, azt hiszem, akkor is csak az volt a célja, hogy megvédjen. Szinte biztos vagyok benne, hogy ismét hajlandó lenne bepiszkítani a kezét az érdekemben.

Persze meglehet, hogy a kérésemet inkább alkualapnak használná, hogy valami mást is kikényszerítsen belőlem. Borzongás fut végig a gerincemen.

Nem, ez nem történhet meg. Nem hagyom.

Gondolataim az utolsó, ősi emlékemhez tévednek, előző életem legfájdalmasabbikához, és összepréselem az ajkamat. Az én kezemben is maradtak ütőkártyák.

Memnon, nyúlok le a kötelékünkön.

Melegséget érzek a mágikus zsinór másik vége felől. Lefogadom, hogy azt hiszi: meg akarok hunyászkodni.

Mielőtt azonban megszólalhatna, gyorsan odavetem: Találkozzunk egy óra múlva az Elesett Szűz tisztásán! Szüksé… Lehunyom a szemem, és kipréselem a szavakat. Szükségem van a segítségedre.

ÖTÖDIK FEJEZET

A CSONTJAIMBAN LÜKTETŐ FÁJDALOM egyre elviselhetetlenebb.

Korábban azt hittem, ez csak a kimerültség és az erőm túlhajszolásának utóhatása. Azt hittem, elmúlt Memnon fájdalomcsillapító varázslata. Csak hittem, és hittem, és hittem.

De tévedtem.

Hát erre célzott a varázsló, amikor azt akarta, hogy eljöjjek hozzá.

Kezdem érezni a megszeghetetlen eskü hatását.

Ahogy a hatalmas örökzöldek között kanyargok, és a gyomrom mélyére rettegés költözik, kifújok egy nagy levegőt. Tudtam, hogy egy mágikus eskü megszegésének következményei lehetnek. De azt nem, hogy ilyen szarul fogom érezni magam.

Gőzöm sincs, meddig leszek még képes ellenállni, mielőtt könyörögni kezdenék a varázslónak, hogy vegyen feleségül, csak hogy enyhítsem a fájdalmat.

Az előttem álló fák ágai között megpillantom az Elesett Szűz tisztását. Amikor a legutóbb itt jártam, még nem voltam a koven diákja. A mező most még szebbnek tűnik a nap haldokló fényében, a naplemente aranyszínűre festi az elszáradt füvet.

És ott, a mező közepén vár a lelki társam. Háttal áll.

Olyan, akár a feszülő bőr nesze. Az izzadság, a fű és a férfi illata. Ő a napmeleg bőr és a szél által felborzolt haj. Ő ugyanúgy a részem, mint Roxilana, és ezen semmilyen varázslat vagy harag nem változtathat.

Mintha megérezné rá szegeződő tekintetemet, megfordul, és amikor találkozik a pillantásunk, felragyog a szeme.

Hevesen megcsókol, ahogy belém hatol. Csak én vagyok és ő, a végtelen füves puszták körülöttünk s az ég felettünk.

– Örökre a tiéd vagyok – leheli az ajkamra. Elhúzódik, a tekintetemet keresi, a mágiám lágy narancssárga fényben füröszti a vonásait. – Örökre.

Vajon ő is érzi? A múlt utolér bennünket, mintha életre kelt volna. Az ő torka is elszorul tőle? Vagy én vagyok az egyetlen, aki belefullad az emlékekbe?

– Kis boszorkány. – Figyeli, ahogy közeledek. – Szólítottál.

Mély, mézédes hangja hallatán lúdbőrzik az egész testem.

– Beszélnünk kell – mondom szarmatára váltva. Idekint az erdőben ugyan jobban rejtve vagyunk, mint a kollégiumban, de bárki kihallgathat bennünket.

Hagyom, hogy a mágiám kiáradjon belőlem. A halvány narancssárga fényfoszlány takaróként burkolózik körénk, és mágikus gátat képez, kizárva a hangokat. Nem kántálom el az igézetet, a bűbáj mégis létrejön pusztán a szándékom által.

Memnon kinyújtja a kezét, úgy cirógatja az erőmet, mint egy kiscicát.

– Figyelek – dörmögi, és rám siklik a tekintete.

– Amikor feloldottad az átkot, beleláttál a múltamba?

Összeráncolja a szemöldökét. Bármit képzelt is, mit készülök kérdezni, hát nem ez volt az.

– Láttam a visszanyert emlékeidet ebből az életedből – feleli lassan. – De amint az átok továbblépett az előző életedre, és elsírtad magad, elvesztettem a kapcsolatot.

Letörölte a könnyeimet, és megnyugtatott, hogy minden rendben lesz. Erről az apró részletről már majdnem meg is feledkeztem.

– Szóval nem láttad, hogyan ért véget az az élet. – Biztosra akarok menni.

A tekintete a szemem és a szám között vándorol.

– Nem, nem láttam.

– Szerinted mi történt? – faggatózom tovább.

Erre elkomorul.

– Halvány sejtelmem sincs. De máig foglalkoztat ez a talány. Miért átkoztál végtelen álomra, és mit tettél, miután elmentem?

Más, személyesebb kérdéseket is hallok, amiket nem mond ki, mégis visszhangot vernek a kötelékünkön keresztül.

Megbántad, hogy élve eltemettél? Egy másikért árultál el engem? Beleszerettél valaki másba? Boldog voltál?

– Mégis mivel árultalak el? – vetem oda. – Kérlek, részletezd, szerinted mire vetemedtem, hogy abba a sírba zárjalak?

Memnon összeszűkülő szemmel mered rám, és megrándul az arcizma.

– Selene, ha ez valami trükk…

– Ó, van benne trükk, de nem az én kezem által.

Felszalad a szemöldöke, meglepte a válaszom.

– Áruld már el! – erősködöm. – Pontosan hogyan basztalak át? Tudni akarok minden apró részletről, amit szerinted elkövettem, hogy abba a szarkofágba dugjalak.

A varázsló állkapcsa összeszorul a felháborodástól.

– Tönkretetted az életem…

– Nem! – vágok a szavába ingerülten. – Te tetted tönkre az én életemet. Kétezer évvel ezelőtt meghaltam az Amazonas partján, hogy megóvjalak attól a szörnyű sorstól! Nem volt semmiféle nagy terv. Nem volt „élet utánad”. Megvédtelek, és mit tettél, amikor felébredtél? Engem hibáztattál. Rám támadtál. A bosszúszomjaddal elárultál engem, és mindent, ami valaha köztünk volt.

Úgy néz, mintha arcul csaptam volna.

De istennőm, hasogatnak a csontjaim, és alig kapok levegőt. A mágiám körülöttünk tekereg, és vonaglik a kavargó érzelmeimmel együtt.

– Mi történt? – szólal meg végül elcsukló hangon.

– Szeretnéd jobban megérteni a múltat és az indítékaimat? – Megragadom a kezét, és az arcom két oldalára tapasztom a tenyerét. – Akkor nézd meg a saját szemeddel!

Memnon megmozgatja az ujjait, az ereje szálai kiszivárognak a bőre alól, mintha nem tudná teljesen kordában tartani az érzelmeit. Érzem egyre növekvő riadalmának első indáit.

Azt hiszem, nem akar hinni nekem, és a gondolataimban sem akar olvasni. Különösen, mivel tudja, talán nem fog tetszeni neki, amit talál.

– Tedd meg! – unszolom, és megrázom a kezét. Szúr a szemem, pedig nem akartam felhúzni magam. Csak a segítségét akartam, de csak így kaphatom meg anélkül, hogy tartoznék neki. Így talán megérti, hogy valójában ő tartozik nekem. A múltunk – és első végzetünk – igazsága még borzalmasabbá teszi mindazt, amit elkövetett ellenem.

Memnon állkapcsa megremeg, megfeszül a sebhelye. Rám szegezi füstös, borostyánszínű szemét. Végül lehajtja a fejét, majd bólint, ujjai ismét hozzám simulnak.

– Ám legyen, császárnő. Ahogy óhajtod. Ismételd utánam! – utasít. – Pes datapzaka kubiwapsasava vi’savva ziwatunutasa vak mi’tavekasavak ozakos detgap.

Ezennel eléd tárom előző életem utolsó emlékeit.

Elmormolom a varázsigét, megragadom a kezét, a szívem hevesen dobog, ahogy készülök újra átélni ezt a bizonyos emléket. Mágiája kiáramlik a kezéből, kék indái a számba és az orrlyukamba csúsznak. Meggörbül a hátam, ahogy a fejem felé halad, és egyre erősebben szorítom őt.

S ekkor a szemem elé tárul első életem utolsó, sorsdöntő napja.

HATODIK FEJEZET

Roxilana

Időszámításunk szerint 59, Boszporusz, Krím

ROXI…

Kipattan a szemem, és a palota hálószobájának sötét mennyezetét bámulom. Memnon hangja cseng a fülemben. Mély, megmagyarázhatatlan rettegés költözött a csontjaimba. Csupán rossz álom volt ez, mely elkísért egészen az ébrenlétbe? Vagy valami más?

Veszek pár felületes lélegzetet, igyekszem összeszedni magam, aztán a társam után nyúlok. Ám az ágy másik fele üres.

Memnon?, szólítom őt a kötelékünkön át.

Nem jön vissza más felelet, csak a csend.

Ő ébresztett fel, ebben biztos vagyok, hol van hát?

– Memnon? – szólongatom halkan arra gondolva, hogy talán itt lapul valahol, ebben a sötét szobában. De a tér üresnek tűnik, és senki nem válaszol.

Talán soká fennmaradt, hogy jövőbeli csatákat tervezgessen a vértestvéreivel és a többi magas rangú tisztjével? Nem ez lenne az első alkalom.

Ha ébren lenne, felelne nekem. De nem teszi. Újra megpróbálom.

Memnon?

Nem válaszol.

A szívem vadul zakatolni kezd, és egyre erősödik a nyugtalanító érzés, mely ébredéskor elfogott.

A férjem talán valahol máshol hajtotta álomra a fejét. Általában nem csinál ilyet, de elképzelhető, hogy most mégis ez történt. Túlhajszolja magát, keveset alszik, és csak a háború jár a fejében.

A familiárisom, Ferox az ágy lábánál fekszik. Ekkor felemeli sötét fejét, alakja csupán egy mélyebb árnyék a többi között. Ijedségem igen hangos lehet, ha őt is felverte álmából. Legszívesebben elmondanám a párducomnak, hogy nincs oka aggodalomra, de nem tehetem, hisz még magam is próbálom megfejteni, mi borított ki ennyire.

A palota ablakából hallgatom a seregélyek dalát, miközben veszek néhány nyugtató lélegzetet. A madárcsicsergés csak tovább borzolja az idegeimet. A pokolba ezzel a könyörtelen nyugtalansággal!

Ledobom magamról a takarót, az ablakhoz lépek, és a kőpárkányra támaszkodva mélyen beszívom a sós levegőt. Lenézek a királyi kikötőre és a Fekete-tenger holdfényes partjára.

Egy újabb seregély csatlakozik az előzőhöz. Ha kevésbé izgatottan vagy fel sem ébredek, lemaradtam volna róla.

A seregélyek télen érkeznek, nem a nyár közepén, és milliós rajokban, nem magányos párokban.

A nyikorgó-csikorgó fadeszkák neszére lenézek a dokknál horgonyzó hajókra.

Ráncba szalad a homlokom, a nyugtalanságom egyre fokozódik.

Korábban is ott voltak azok a hajók? Túl sötét van, hogy biztos legyek benne.

A feketeségbe hunyorogva sikerül kivennem néhány alakot a mólón. Minél tovább bámulom, annál többet látok. Mindannyian némák, akár a sír.

Valami nincs rendjén.

Valami nagyon, nagyon nincs rendjén.

Memnon? Miért nem válaszolsz? Könyörgök inkább magamnak, semmint neki.

Tudja, hogy valami készül? Vagy történt vele valami?

Nem. Ezt nem vagyok hajlandó elhinni. Érzem őt a kötelékem másik oldalán, még ha gyöngén is. Még él.

Ellépek az ablaktól, és az ágyam lábánál álló ládához csörtetek. Kinyitom, és kitapogatok egy inget meg egy nadrágot. A sötétben öltözködöm, nem merek fényt gyújtani, hátha a legrosszabb félelmeim váltak valóra.

Számtalan ellenségünk van. Mindig is voltak, különösen az utóbbi időben. Memnon gondoskodott róla, hogy egy lépéssel előttük járjunk, de azt hiszem, erre még ő sem számított.

Ahogy felhúzom a csizmámat, halk kopogás hallatszik a portiere, a szobám elfüggönyözött ajtaja mellett.

– Roxilana! – suttogja egy sürgető férfihang. Beletelik egy pillanatba, mire felismerem, hogy Zosines az, Memnon legközelebbi és legádázabb vértestvére. Ezt újabb követelőző kopogás követi. – Roxilana! Ébredj!

Átvágok a szobán, és már épp készülnék elhúzni a függönyt, amikor Ferox halkan felmordul. Szoborrá dermedek.

Nagyon lassan a párducomra sandítok, és újra érzem azt a nyugtalanságot a gyomrom mélyén. A sötétben csak a familiárisom körvonalát tudom kivenni, de ahogy hunyorogva bámulom, látom, hogy Ferox tekintete a portiere-re szegeződik.

Követem a pillantását. A függönyre pókhálószerűen tapadó átkok halványan ragyognak a sötétben, mintha valami aktiválta volna őket. Zosines bizonyára megpróbált bejutni. És nem tud. Az átkok a rosszindulatú szándék ellen védik a küszöbömet.

A hideg futkos a hátamon.

Visszapillantok Feroxra, még mindig szorongás járja át a testemet.

– Roxilana! – kiált újra. Ezúttal hangosabb, kétségbeesettebb és még sürgetőbb.

A familiárisom újabb halk morgást ereszt meg, majd hangtalanul a padlóra szökken. Lapulva kúszik előre, mintha csak a zsákmányát készülne elejteni. A kötelékünkön át Ferox fejébe slisszanok, kíváncsi vagyok, mitől riadt meg ennyire.

Még el sem merültem teljesen az elméjében, amikor megérzem a vér szagát. Rengeteg vér. Fanyar bukéját szinte érzem a nyelvemen.

– Roxilana! – esdekel a harcos. – Ránk fognak támadni! Azonnal ki kell juttatnunk téged!

Visszatérek a saját tudatomba, könnyedén megérintem a köztünk lévő függönyt, és lelki szemeim előtt megjelenik a hórihorgas harcos képe. Zosines és Memnon gyermekkoruk óta igaz barátok; véreskü és számtalan együtt megvívott csata köti össze őket. A társam az életét is rábízná.

De a megérzésem most valami egészen mást súg.

– Fuldokolj! – suttogom.

Nem látom, ahogy a mágiám Zosines torka köré tekeredik, de hallom meglepett zihálását, amit egy súlyos tárgy csattanása és a padlóba csapódó test puffanása követ.

Csak ezután merem félrelökni a függönyt.

A férfi a torkát markolássza, hasztalan próbálja leszakítani magáról az erőmet. Aki nem rendelkezik mágiával, képtelen megállítani. Mellette egy ördöginek tűnő tőr fekszik, ezt tarthatta a kezében, miközben engem szólongatott.

Kiadom a néma parancsot, és az erőmmel magamhoz vonom a pengét. A fegyver idegesen csattog a padlón, majd átszeli a levegőt, és a kezemben landol.

Zosineshoz lépve letérdelek mellé, majd hanyagul a torkához szorítom a pengét.

Sötét szeme rám mered.

– Mit művelsz? – nyögi rekedten.

Őszintén szólva sejtelmem sincs, de a pánik továbbra is a véremben zubog, és a megérzésem még sosem vezetett félre.

Megparancsolom az erőmnek, hogy kösse gúzsba, és moccanni se engedje. Nem akarom, hogy elmeneküljön, most, hogy ilyen kiszolgáltatott helyzetben van.

– Hol van a férjem? – követelem a választ, miközben Ferox mellém lép, csalhatatlan tekintetét a harcosra szegezi.

– Nem. Kapok. Levegőt… – Zosines szeme kezd kidülledni.

Enyhítek a varázslaton.

– Hol? – faggatom tovább.

Zihálva beszívja a levegőt.

– Biztonságban – sziszegi. – De te nem. A palotába hamarosan betörnek, királynőm. Nincs sok időnk. Mennünk kell.

A kétségbeesése ragályos, és hinni akarok neki, őszintén.

A vér gyönge illata legyinti meg az orromat, és újra eszembe jut, hogy Ferox még a szobánkban elzárva is érezte vasas aromáját. Zosines szerint hamarosan lerohanják a palotát, de a vérontás már megtörtént.

Tetőtől talpig végigmérem, s ekkor veszem észre a ruháját borító friss vérfoltokat. Szóval ő is a részese volt.

Az arcára emelem a tekintetem. A folyosó többi része kísérteties csendbe borul, leszámítva a falra aggatott fáklyák halk sziszegését. Valami mást is hallok a távolban. Emberi hangokat?

Újra Zosinesra összpontosítok, összegyűjtöm a mágiámat, és lenyomom a torkán.

– Nem hagyhatja el más az ajkadat, csakis az igazság – kántálom.

Megrándul, küzd a mágia ellen, ami a markában tartja. Eleget látta már a hatalmamat ahhoz, hogy féljen.

– Mi folyik itt? – sürgetem, és visszahívom a mágiámat a torkából.

Összepréseli az ajkát.

– Beszélj! – Rátelepszik a varázslatom. – Most!

– Egy puccs, te szajha! – vakkantja.

Elhűl a vérem. Puccs.

– Hol van Memnon? – A kérdés immár sürgetőbb, mint valaha, most, hogy tudom, vérdíjat tűztek a fejére.

Zosines felnevet.

– Ahova az az őrült ribanc, Eislyn vitte őt, akárhol legyen is.

Eislyn… elvitte? Egy puccskísérlet során? Hogy elrejtse? Memnon ezt nem hagyta volna. Különösen, ha a legközelebbi rokonai és barátai itt vannak a palotában, támadás alatt. De tény, hogy ma még nem hallottam felőle.

– Életben van? – teszem fel a kérdést.

Gúnyosan felhorkan, és egészen megdöbbent az érzéketlensége.

– Kétlem, hogy még sokáig.

Nem kapok levegőt. Fojtogat a pánik.

Később. Majd később búslakodhatok. Memnon még életben van. Eislynnel. Biztosan messze innen.

Bizseregnek az ujjaim, küzdök a késztetés ellen, hogy azon nyomban levadásszam a lelki társamat.

– De mégis miért? – követelem.

– A rómaiak egy évszázadon át védelmezték ezt a területet, mielőtt Memnon betette ide a lábát. Most pedig vissza akarják kapni.

A története hemzseg a gyanús nyomoktól.

– Ki kötött alkut velük?

Zosines torka megrándul, ahogy küzd a szavak ellen. De mindhiába.

– Grandiózus tervei mindannyiunk halálához vezettek volna. Én csak azt akartam, ami a legjobb a népünknek.

– Kinek tettek ajánlatot a rómaiak? – faggatom tovább. Valakinek ígérniük kellett valamit.

– Nekem. – A szó szinte kiszakad a torkából. – Hozzám fordultak. Eislyn pedig közvetített.

Nem hittem volna, hogy még ennél is lehet rosszabb a helyzet. Eislyn is Memnon ellen fordult. Hihetetlen. Mindig azt hittem, hogy engem fog átbaszni.

A távolban újabb hangok harsannak. Lármásabbak, merészebbek, mint korábban. Nincs sok időm, ezért meg kell becsülnöm minden másodpercet.

– És most avass be a terv többi részébe!

Zosines gyengén felnevet.

– Nem hiheted, hogy keresztülhúzhatod a számításainkat.

Elhúzom a tőrt a torkától. A szemében kíváncsiság csillan, talán egy kis győzelem is, mintha végre felfognám a helyzetem reménytelenségét.

Az arcát mustrálom, belenézek abba a sötét, fondorlatos szempárba. Nem tévedtem, valóban diadal pislákol benne. Szerencsétlenségére nem látja a mágiám sűrű pamacsait, melyek körénk tekerednek.

A tőre markolatára fonom az ujjaimat, és az oldalába döföm a pengét.

Felüvölt, de semmi haszna. Az erőm elnyeli a hangot.

– Ne baszakodj velem, és mondj el minden apró részletet! – parancsolom. – Ha megteszed, talán begyógyítom ezt a sebet.

Zihál, de szentségtelen izgalom táncol a szemében.

– Ezért később még megfizetsz, királynőm – fogadkozik, úgy köpi oda az utolsó szót, akár egy esküt.

Megforgatom a kést, mire újabb sikolyok törnek fel összeszorított fogai közül.

– Válaszolj!

– Benne van Memnon legjobb harcosainak fele. Itaxes, Rakas, Tasios, Palakos, Thiabo, Dzoure és még sokan mások. Úgy volt, hogy elkábítunk benneteket a vacsoránál. Ezután Eislyn elviszi Memnont, úgy tudom, meglehetősen konkrét tervei voltak vele, te pedig velem jössz. De idejekorán otthagytad a lakomát, így hát itt vagyunk. Ötszáz római katona és zsoldos áll készenlétben, hogy bevonuljon a palotába, ha eddig még nem tették meg. És további ezer várakozik parancsra várva, ha valami balul sülne el. Főként kimmerek.

Bár Zosines elég kilátástalannak tünteti fel a helyzetemet, igyekszem nem átadni magam a kétségbeesésnek. Memnon egymaga szembenézett már rosszabb esélyekkel is. Még nincs vége.

– És még? – kérdezem.

A harcos homlokán gyöngyözni kezd az izzadság, röviden, felszínesen lélegzik.

– Végeznünk kellett a teljes királyi családdal és minden lojalistával. Nem hagyhattuk, hogy bárki megbosszulja a bukott királyt, és felfordulást okozzon.

Erre újabb rémülethullám járja át a testemet. Tamara és Katiari, Memnon édesanyja és kishúga biztosan a lista élén áll.

– És te mit kapsz cserébe? – tudakolom.

A szája sarka megrebben, és görcsbe rándul, mintha próbálná visszatartani kárörvendő mosolyát.

– A királyi címet.

Á, hát erre megy ki a játék… Elárulta a legkedvesebb barátját a hatalomért.

A szája tovább rángatózik.

– Még valami? – nógatom.

Végül hozzáteszi:

– Meg téged. Te lettél volna a hadi zsákmányom.

Felszalad a szemöldököm. Hogy én? Elég abszurd gondolat.

– Miért? – kérdezem végül.

Megváltozik a tekintete, leginkább ácsingózónak lehetne leírni. Korábban is láttam már tőle ezt a pillantást. Csak sosem tulajdonítottam neki nagy jelentőséget. Hiszen hat felesége van; már így is több, mint amivel tudna mit kezdeni. Ha rajta múlna, én lennék a hetedik.

Undor járja át a bensőmet. Nyilvánvalóan sosem gondolta át. Hamarabb átkoznám halálra, mielőtt egy ujjal is hozzám érhetne.

A távoli zajok egyre erősödnek. Azt hiszem… Hallom, ahogy nyikorogva kitárulnak a palota hatalmas ajtajai. A rossebbe.

– Rajtad kívül más is jön még értem?

Zosines felnevet.

– Mindenki érted jön. Memnon és a szövetségeseid halottak. A követőid elpusztultak. Néhányan még mindig ott ülnek abban az ebédlőben, a holttestük a székükön rothad. Sosem kapnak rendes temetést, a húsuk ott fog szétmállani. De ha velem jössz, megmenthetlek. Újra királynővé tehetlek.

Királynővé? Hát ez a szándéka? Ha nem lenne a varázslatom, kételkednék a szavaiban, különösen, hogy egy tőrt döftem az oldalába.

Biztos a hatalmam miatt akar engem. Azt hiszi, hogy kegyes jóindulata miatt, amiért megkímélt a biztos haláltól, a lekötelezettjének érzem majd magam. A szarmata harcosok már csak ilyenek. Csakhogy én nem ilyen vagyok.

– Ez az egyetlen esélyed – teszi hozzá.

Szavait távoli csatakiáltások szakítják meg. A katonák már bejutottak.

A tekintetét fürkészem.

– Azt hiszed, félek a rómaiaktól? Az elmúlástól? Vagy hogy ragaszkodnék a trónomhoz, ha Memnon nem ülne mellettem? – Megrázom a fejem. – A világ végéig követném őt. Akár a halálba is. De azt hiszem, te előbb mész oda.

Az erő, mely körülvett minket, most egyetlen csuklómozdulatomra a feje irányába lódul.

Csatt.

A mágiám elroppantja a nyakát, majd elereszti őt; a teste petyhüdten roskad a földre.

Bútorok ropogását és fa hasadását hallom. A katonák biztosan a kastély alsó szintjén portyáznak. A közeledő légió kiáltásai egyre hangosabbak. Felegyenesedem. Mennem kell, ha meg akarom állítani Eislynt, mielőtt túl késő lenne, de előbb…

Végignézek a folyosón, ahonnan Tamara és Katiari szobája nyílik. A portiere függönye félig leszakadt. A szívem egyre hevesebben ver. Nincs sok időm, de biztosra kell mennem.

Ferox közelebb lép, a pofájával a kezemet bökdösi, amíg a tenyerem a fejére simul.

Veled vagyok, üzeni a gesztus. Mély levegőt veszek, aztán elindulok a szobájuk felé. Félúton lassú, csöpögő neszt hallok.

Még az ajtóig sem érek, amikor megpillantom Tamara holttestét a szobája árnyékában; felsőteste a falnak borul, mellkasának közepén véres seb tátong. Karddal átdöfték.

A térdem majdnem megadja magát, botladozva jutok el hozzá. Áthaladok a szobát védő, még mindig érintetlen védőátkokon, leborulok mellé, és magamhoz ölelem kihűlt testét. A feje erőtlenül csuklik rám, s bár a kiáltások és sikolyok egyre közelednek, egy pillanatra nem érdekel semmi más.