Keresd a szerző novelláját:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A felejtés útján, 2021

A rabság gyönyöre, 2021

Suttogó vágyak, 2021

Szíria szülötte, 2022

Hozzád láncolva (Birtoklás 1.), 2022

Hozzád tartozva (Birtoklás 2.), 2022

Bűnös érintés, 2022

A vezér (Az alvilág vezérei 1. – bővített újrakiadás), 2023

Az orosz (Sötét lelkek 1.), 2023

A királynő (Az alvilág vezérei 2. – bővített újrakiadás), 2023

A holló (Sötét lelkek 2.), 2023

Az árnyék (Az alvilág vezérei 3.), 2024

Copyright © Marilyn Miller, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-88-5

Prológus

Az én anyukám volt a legkedvesebb a világon. Minden reggel friss süteményt sütött nekem. A kedvencemet, szirnyikit, jó sok házi lekvárral, amit azokból a gyümölcsökből készített, amik az udvarunkon teremtek. Egy hatalmas családi házban laktunk, körülötte óriási birtokkal. Néha úgy éreztem, mintha különálló kis világban élnénk. Mintha egy láthatatlan és védelmező burok venne körül bennünket, ami elrejt minket a világtól. Aztán évekkel később rájöttem, hogy valóban el akartak rejteni valamit a világ elől.

Engem…

És hogy miért beszélek múlt időben az anyukámról? Azért, mert akit édesanyámnak hittem, valójában nem az. Valójában nem létezett az a bizonyos burok, ami megvédett volna engem. Mert most már tudom, hogy a világot kell megvédeni tőlem…

Erre akkor jöttem rá, amikor megjelent a vér szerinti anyám. Mindaddig, amíg fel nem bukkant a fekete Holló az életemben, tökéletes gyerekkorom volt. Jólétben és szeretetben éltem. Mindenem megvolt, amiről egy gyerek álmodhatott. Ám mikor felbukkant ő… mintha felébredt volna bennem is valami.

Vagy valaki…

Sokáig nem találtam a választ. Viszont az elmúlt évek megmutatták az igazi arcomat. Szép lassan fedte fel előttem magát. Lassan, miközben mohón és éhesen csámcsogott a lelkemen…

Natasa színre lépése alapjaiban változtatta meg az életemet. Engem akart. A lányát, akit születése után elszakítottak tőle. Küzdött értem. Értünk. Azért a szeretetért, amit én más nő iránt éreztem. Összezavarodtam. Szerettem anyát. És még most is szeretem. Ugyanakkor szeretem a vér szerinti anyámat is. Mert mikor belenézek abba a zöld szempárba, mintha a tükörképem nézne vissza rám. Egy olyan nő, akivé egy napon én is válni akarok.

Végül Natasa küzdelme nem volt hiábavaló. Meglett a jutalma. Én. Tízéves voltam, amikor magához vett. Örülnöm kellett volna, hiszen megtaláltam az igazi anyukámat, nem igaz? Csakhogy az anyámnak nevezett nőn osztozkodnom kellett. Hiszen ott volt az öcsém, Ruszlán. A nagy Fehér Farkas fia. Mert habár Igor hátat fordított a maffiának, mindannyian tudjuk, hogy egy része mindig is oda fog tartozni. Mert ha egyszer beléptél a pokol kapuján, onnan nem távozol üres kézzel.

És most…

Most én is itt állok az előtt a bizonyos kapu előtt.

– Irina… kérlek… – Daria zokogva könyörög. Sűrű könnye nyálkás takonyba fullad, ahogy végigfolyik az arcán.

– Csak áss tovább! – A kezemben lévő fegyverrel fenyegetem. A hangom keményen cseng. A tekintetemben baljós csillogás ül. Tudom, mert mindig ezt láttam, ha a halál a közelemben ólálkodott. Figyeltem magam a tükörben, mielőtt lecsaptam. Így pontosan tudom, mit lát Daria, ha a szemembe néz.

Sötétséget és halált.

– Nem bírok… ne tedd! Ami történt…

– Tönkre akartátok tenni az életemet! – kiabálom felé. – Te és a kis talpnyaló kutyáid. Megmondtam nektek, hogy ne baszakodjatok velem! Sem azokkal, akiket szeretek.

Nos, igen. Minden iskolában megvannak azok, akik a hierarchia csúcsán állnak. A szép és tökéletes emberek, a gazdagok, akik szentül hiszik, hogy mindenki fölött állnak. Régóta tűröm, hogy szívattak, de ennek most vége. Mindig is csodabogár voltam. Kilógtam a sorból, de nekem jó volt így, mert tudtam, hogy én más vagyok, mint ők! Ha én ezt el tudtam fogadni, akkor ezek a seggfejek miért nem? Miért nem volt nekik elég az elcseszett kis sznob világuk, ahol ők az istenkirályok? Az emberek miért élvezik a gonoszságot? Sokáig kerestem erre a választ. Aztán ahogy jobban magamba néztem, rájöttem. Mert élvezik.

– Irina…

– Ha látnád magad…! – Felé rúgok egy adag homokot. – Tiszta takony vagy! Hogy nézel ki? – pimaszul felnevetek, mert módfelett szórakoztató így látni az iskola legmenőbb csaját. A méhkirálynőt, ahogy nevezte magát. Nevetséges. Valójában egy rovar seggéig sem ér fel. Mert a szépség kurvára mulandó! Pont úgy, mint az élet.

Közelebb lépek a gödörhöz.

– Milyen ironikus, nem igaz? Megásni a saját sírodat…

– Ha rám akartál ijeszteni, akkor kurva jól csináltad, mert összeszartam magam! De komolyan!

Elégedett mosolyra görbül a szám.

– Ha elengedsz, nem mondom el senkinek, mi történt! Esküszöm!

– Ccccc – ciccegve a fejemet rázom. – Nem a semmiért vagyunk most itt, Daria! Egyszer mindenkinek eljön az életében az a pont, amikor meg kell fizetnie a hibáiért! És neked ez most van! – Felemelem a fegyvert, amit nem volt nehéz kilopni az anyám szekrényéből. Egy egész fegyverarzenált tart a kibaszott gardróbban. Kapóra jöhet, ha egy volt bérgyilkos az anyám, nem igaz? Olyan könnyen juthatok fegyverhez, mint más cukorkához.

– Nem… – Daria hitetlenkedve a fejét rázza – te nem vagy ilyen… – hátrálni kezd, egészen addig, amíg a gödör szélének nem ütközik.

– Nektek, neked, a kibaszott világnak… – jelentőségteljesen széttárom a karomat – fogalmatok sincs róla, milyen vagyok valójában. De hamarosan megtudjátok! És örülhetsz. Mindig mindenben első akarsz lenni. Hát most az leszel! – Az ujjam a ravaszra simul, ahogy rászegezem a fegyvert. Pontosan a homloka közepére.

– Neeee… – Daria rémületben vergődő hangja a sötétségbe vész, miközben élettelen teste rongybabaként a gödör mélyére zuhan.

Teszek egy lépést felé. Mintha valóban a pokol elátkozott kapuján lépnék át. Hogy mit érzek, miközben az élettelen testet figyelem, ami kipumpálja magából a vért? Végtelen boldogságot. Örömöt. Mintha villám cikázna végig a testemen, és minden egyes porcikám bizseregne a gyönyörtől. Egyszerűen felemészt ez az érzés. Olyan hatással van rám, hogy nem értem, miért féltem tőle olyan sokáig. Olyan mérhetetlen erővel és magabiztossággal tölt el ebben a pillanatban, amilyet még soha nem éreztem. Mint mikor a ragadozó elkapja a hőn áhított prédát, és a tetem fölött gőgösen és diadalittasan lakomázik.

És ez vagyok én.

Nem, nem a préda.

Vadász vagyok!

Egy sötét lélek, aki számára a halál nem a vég, sokkal inkább a kezdet…

Irina

Az elmúlt öt évben számtalan embert öltem meg. Igazából már nem is számolom. Először furcsa érzés volt. Mármint… mióta csak az eszemet tudom, vonz a halál. Valósággal kecsegtet. De azért egy ember életét kioltani mégiscsak más. Habár a kiképzésem folyamatos volt, egyértelmű, hogy egy alig hatvan kilós nő nem képes egy életerős férfit legyőzni. Ezért választanom kellett egy olyan ölési módszert, amiben nemcsak hogy kedvem lelhetem, de még csak meg sem kell erőltetnem magam. Így az évek előrehaladtával minden magam mögött hagyott hulla után tudták, hogy én tettem. A média mindig is szeretett gúny- vagy beceneveket ragasztani a rosszfiúkra. Hiszen vegyük csak a maffiát. Valamikor Oroszország egyik legnagyobb maffiafőnöke a Fehér Farkas volt, aki gondolkodás nélkül a farkasai elé dobta az ellenségeit. De Igor és a farkasok közötti kapcsolat ennél sokkal több. Hiszen miután kivált a maffiából, ők továbbra is vele maradtak. Védelmezték őt és a családját, és védelmezik a mai napig.

Anyám szintén hasonló helyzetben volt.

A Holló…

Kegyetlen, gyors és halálos gyilkológép volt. Közelharcban szinte verhetetlen. Mert minden erejével azon dolgozott, hogy erős legyen. Hogy egy napon, ha kell, meg tudjon küzdeni értem, akár puszta kézzel. És megtette. Meghalt volna értem. A vérét adta, amiért én a halálom napjáig az adósa maradok. Habár kegyetlenek voltak az eszközei, mégis tiszteletre méltó, hogy mindent bevetett annak érdekében, hogy megvédjen. Annak érdekében, hogy egy napon egy család lehessünk.

Viszont én más vagyok, mint a családom többi tagja…

Jó sok hulla kellett ahhoz, hogy rájöjjenek, hogyan ölök. Hogy rájöjjenek, mi a közös az áldozatok között.

Én vagyok a kapocs.

Mert mind én öltem meg. És élveztem. Mintha a gyönyör hullámzana végig a testemen, ahogy őket nézem, miközben küzdenek az életükért, és miközben végig a szemembe néznek. Tudják, hogy eljött értük a halál. Hogy én eljöttem értük. És mielőtt mindegyik kileheli a lelkét, az én arcomat viszi magával a túlvilágra.

A gyilkosukét.

– Daria! Helló! – Tatjána mosolyogva néz rám a tükörből. Ledobja a rúzst, majd feláll, és felém fordul. – Mizujs?

– Semmi. Jöttem melózni. – Ledobom a táskámat az asztalomra, közben megigazítom a hajamat.

– Igyekezz! Tudod, Mikhail nem szereti, ha késünk.

– Tudom. – Látványosan lebiggyesztem az alsó ajkamat. Tisztában vagyok vele, hogy az a féreg meg szokta verni a lányokat. Persze csak úgy, hogy ne okozzon látható sérülést rajtuk, hiszen mégiscsak ők hozzák a pénzt a konyhára. Hogy nézne ki egy csinos felszolgáló lány egy hatalmas monoklival a szeme alatt? Rám is megpróbált egyszer kezet emelni. Aztán végül meggondolta magát. Szerencséje, különben még kegyetlenebb lett volna a halála, mint amit tervezek neki…

Hetekkel ezelőtt épültem be ebbe a lebujba. A célpontom Vlagyimir Molotov. Egy kisstílű maffiózó. Ha ő nem olyan nagy hal a vízben, mégis, miért kell kiiktatni? Na, ez az a kérdés, amit pont leszarok. Kaptam egy mappát, benne egy célponttal, és innentől kezdve nincs több kérdés. Viszont ez a szarházi két hete nem dugta be az orrát, mivel hol üzleti úton volt, hol a kurváival szórakozott. Két hete adom ki magam táncoslánynak. Egy csóró fiatal lánynak, akinek egy semmirekellő összetörte a szívét, és mivel az anyagi helyzete szar, így a könnyű pénzkereseti lehetőséget választotta. Mondanom sem kell, könnyű dolgom volt. Pillanatok alatt beszivárogtam. Persze ehhez el kellett viselni néhány dolgot. Például azt, hogy mindössze egy falatnyi kis ruhában szolgálok fel, miközben idegen férfiak simogatnak, csapkodják a seggemet, mintha csak az övék lenne. Aztán jött az öltánc. Szerencsére a szex tiltott. Legalábbis az utcáról beeső férfiaknak mindenképp. Az már persze más tészta, ha, mondjuk, egy befolyásos ember akar többet. Ott bizony nincs apelláta, ha kell, szét kell tenni a lábunkat. Benne van a pakliban, amivel különösebben nincs gondom. Hiszen számomra a testem egy fegyver, semmi több. Méghozzá a legerősebb fegyverem, amit be tudok vetni a férfiak ellen.

Sietősen ledobálom magamról a ruhát. Alig nyolc percem maradt elkészülni. Felveszem a fekete csillogó melltartót, majd ezt követi a bugyi. Épp lehajolok, hogy felvegyem a cipőt, amikor morgást hallok a hátam mögött.

– Daria… Daria… – ciccegés.

Egyértelmű volt, hogy egy hitvány lotyó nevét fogom felvenni.

Gonosz mosolyra húzódik a szám, ahogy Mikhail felé fordulok.

– Igen!? – Határozottan nézek a szemébe. És ő tudja. Tudja, habár ő ad nekem munkát, nem érdemes velem szarakodni.

Elindul felém. A járása határozott, ugyanakkor lassú és megfontolt. Tudom, mi a célja. Félelmet akar kelteni bennem. Ki akarja harcolni az abszolút hatalmat, és a kezében akarja tartani az irányítást. Nos, ezt elbaszta. Mert én vagyok az, aki itt irányítja a dolgokat.

Ahogy elém áll, felemeli a kezét, végigsimít az arcomon, a sötétvörösre rúzsozott ajkamon, onnan le a nyakamon, el a mellem között, majd végül lezuhan a keze.

– A ma este fontos!

– Miért is?

– A nagyfőnök benéz hozzánk. Kíváncsi a friss húsra.

Végre! Erre vártam…

– Szeretném, ha jól viselkednél. – Hirtelen megragadja az állkapcsomat, és megszorítja. – Ugye tudod, mi jár annak, aki engedetlen?

– Meg leszel velem elégedve! És a nagyfőnök is!

Ördögi mosolyra húzódik a szája.

– Bármit is kér a főnök, te megteszed! Világos? – Szinte az arcomba ordít.

Mikhail egyértelműen fél a nagyfőnöktől. Attól fél, hogy esetleg Vlagyimir csalódni fog bennem. És ha ő csalódik, akkor Mikhail valószínűleg megüti a bokáját. Ő egy szorgos kis hangya, akit a gazdája bármikor könnyedén eltaposhat.

Engedelmesen bólintok. Ahogy azt az előttem álló férfi elvárja.

– Azért nem mentek még rajtad végig jó páran, pedig hidd el, sokan meg akarták már baszni azt a csinos kis seggedet, mert a nagyfőnöknek tartogatlak. Biztos vagyok benne, hogy kedvét szeretné lelni benned – végigsimít a mellem fölött. – És te a kedvére is teszel! Megértetted!?

Szeretnék gúnyosan az arcába mosolyogni, de nem teszem. Hadd higgye csak, hogy ő irányít. Hogy az övé vagyok…

– Azt kérdeztem, megértetted? – üvölti az arcomba.

– Megértettem – válaszolom, közben lesütöm a tekintetem, mintha megadnám magam az akaratának. Mintha tisztelném őt. Mintha félnék tőle… Ám egy határozott ütéssel képes lennék összeroppantani a torkát, és ő megfulladna. Gyors halál. Viszont én azt akarom, hogy ő nagyon sokáig szenvedjen. Vlagyimir az elsődleges célpont. Mikhailért majd később fogok visszajönni…

– Indulás!

Ahogy megkerülöm és elhaladok mellette, erősen a seggemre csap, közben hangosan felnevet. Ügyet sem vetek rá, magam mögött hagyom, és kimegyek a lányokhoz. Tatjána épp egy negyven körüli férfinak táncol, aki pénzt dugdos a bugyijába. Tatjána élvezi ezt. Elmesélte, hogy egy koszos, lepukkant bérlakásban élt az alkoholista apjával és anyjával, akik sokszor kényszerítették arra, hogy nézze végig, ahogy basznak. Így talán nem is kell csodálkozni azon, hogy Tatjána miért olyan, amilyen. Hiszen a gyermekévei alatt eltorzult a világról és az emberekről alkotott képe. Tizenhat volt, amikor lelépett otthonról. Szó szerint részegen esett be ebbe a lebujba, és itt maradt. Mikhail a szárnyai alá vette. Munkát adott neki. Majd idővel lakást és autót. Így Tatjánának annyi pénze lett, amiből kényelmesen tud élni. Az már persze más kérdés, hogy felügyelet alatt. De azt mondta, neki ez így jó. Mert biztonságban érzi magát. Mert tudja, hogy Mikhail vigyázni fog rá. Hiszen ő az egyik legkeresettebb lány a klubban.

Tatjána mesélt a nagyfőnökről. Arról, hogy keményen szereti a szexet. Igazából ezektől az emberektől nem is várhatunk mást. Hiszen a kegyetlenség az otthonuk. A vér és a halál a fekhelyük.

A pulthoz lépek. Tánya épp összekészít egy tálca piát.

– Kiviszed, Daria? – A hátsó asztal felé biccent. – Nyugodt banda. Csak piálni tértek be, esetleg egy kis potyatánc még belefér nekik.

– Intézem. – Felveszem a tálcát, majd kecses léptekkel elindulok a hatfős asztaltársaság felé. Ahogy észrevesznek, abbahagyják a beszélgetést, és engem néznek. Hatalmas mellem szinte elringatja mohó tekintetüket. A magas sarkú cipőm hangosan koppan minden egyes lépés után.

– Uraim…! – Kedvesen rájuk mosolygok, igyekszem mindegyikkel röviden szemkontaktusba kerülni. Minden vendég elégedett kell hogy legyen. Teljesen mindegy, hogy mit kap a pénzéért.

– Köszönjük. – Az idősebb férfi tisztelettudóan bólint. Egyértelműen ő a legidősebb közöttük.

– Úgy tudjuk, ha jó sok pénzt dobunk az asztalra, táncolsz nekünk. – Egy fiatalabb férfi a zakója zsebébe nyúl.

– Jól tudjátok! – Csípőre teszem a kezem, és kicsit oldalra döntöm a fenekem, ami azonnal odavonzza néhányuk tekintetét.

– Táncolj nekünk! – Az asztalra dob egy köteg pénzt. Nem tudom, mennyi lehet, de több száz rubelt saccolok. És ennyi nekünk elég ahhoz, hogy felmásszunk az asztalra, a lábunk közé fogjuk a fényes rudat, és vonaglani kezdjünk. Minden asztal így van kialakítva. Az egyik férfi felé nyújtom a kezem, ő megfogja, majd segít felmászni az asztalra. Kivételesen nem egy részeg, bunkó férfiakból álló csapattal van dolgom. Mondhatom, hogy úriemberekkel, akik csak lazítani szeretnének. A háttérben erotikus zene szól. Igazából mindig. És ez ad a helynek egy extra erős erotikus töltetet. Ahogy a vörös, fekete és fehér színek is. A szagok. Az illatok. Minden és mindenki fölött uralkodik a vágy és a testiség…

Megfogom a rudat, miközben elé állok, majd leereszkedem, a lábam mindvégig széles terpeszben van. Mindössze egy vékony anyag választ el az előttem lévő férfiaktól. Van, aki az arcomat nézi, van, aki a mellemet, és van, aki a lábam közét. Minden férfi szeretné ezt megtapasztalni legalább egyszer. Hogy milyen, amikor egy vonzó és fiatal nő neki táncol. Hogy milyen sóvárogva figyelni az érinthetetlent. Vágyakozva azon gondolkodni, milyen lehet megbaszni. A múltkor egy fickó megpróbálta elkapni az egyik lányt. Mondanom sem kell, a kidobók úgy elverték, hogy kórházba került. Na persze, merjen visszajönni vagy rendőrséggel fenyegetőzni. Aki ide beteszi a lábát, elfogadja a szabályokat. És bizony jobb, ha csendben marad.

Elengedem a rudat, majd négykézlábra ereszkedem az asztalon. Kutyapózban vagyok. Ringatózom, a testem hullámzik. Míg az előttem lévő férfi a szemembe nézhet, addig a mögöttem lévő kedvére lakomázhat a seggem és a puncim látványából.

– Baszd meg! – morogja az egyik férfi. – Tuti, nem lehet megbaszni ezt a dögös bukszát?

Természetesen elengedem a fülem mellett a kérdést, és teszem tovább a dolgom. Kelletem magam. Ingerlem őket, miközben egyre több és több pénzt csalok ki belőlük.

– Próbáld csak meg, ha fog nélkül akarsz hazamenni az asszonyhoz! – Egy másik felnevet. Úgy fest, ő már nem először van itt.

– Több tiszteletet, uraim! Hiszen a hölgy azért van itt, hogy a kedvünkben járjon!

Elmosolyodom, közben az idősebb férfi felé fordulok. Ezúttal előtte térdelek, felé billentem a medencémet, majd vissza. Végigsimítok a mellem között, le a hasamon, majd ahogy elérem a szeméremdombomat, előrehajolok. Az arcunk mindössze centiméterekre van egymástól. Az idős férfi jókedvűen elmosolyodik. És én is. Tetszik nekem… Hátrahúzódom, majd felé nyújtom a lábamat, és az asztal szélére csúszom. A következő pillanatban az ölébe ülök, a nyaka köré fonom karomat, és így folytatom tovább a mozgást. Megérdemli, hogy most csak neki táncoljak. Megérdemli, mert férfi tud maradni. Mert képes tisztelni egy olyan nőt, mint én.

– Maga nagyon különleges nő! – Csodálattal néz rám, miközben én az ölében táncolok.

– Az biztos. Öregem! Micsoda segge van! – hallom a hátam mögött. Nos, belőle hiányzik a nők iránti tisztelet.

– Daria! – Mikhail hangját hallom. – Gyere velem! Az uraknak ennyi járt a pénzükért!

– Ugyan, haver, hiszen még csak most kezdte a táncot!

Mikhail az asztal mellé lép. Nos, mondhatjuk, hogy Mikhail az a tipikus alvilági gengszterfigura. Hatalmas és erős. A testét tetoválások borítják. Legalábbis a kezét és a nyakát biztosan. Pengevékony ajkak, kietlennek tűnő szempár, fekete öltöny. Totál gengszter. És ettől a totál gengsztertől mindenki fél, úgyhogy a nagypofájú fickó megadóan felemeli mindkét kezét.

– Köszönöm! – Az idősebb férfi megfogja a kezemet, és megcsókolja a kézfejemet. – Öröm volt önnel találkozni, Daria.

Nem válaszolok, lemászom róla, majd az asztalon ülve Mikhail felé fordulok, és kecsesen lecsúszom.

– A főnök mindjárt itt van. – Megfogja a karomat, és megszorítja. – Szedd rendbe magad!

– Rendben – válaszolom, majd visszavonulok az öltözőbe.

Tatjána épp a fogát mossa.

– Csak nem…?

– Egy gyors szopás belefért.

– Ribanc! – pufogom, mire felnevet.

– Meglátjuk, te mekkora ribanc leszel, ha bemész a nagyfőnökhöz. Mikhail neki tartogatott eddig.

– Engem nem kell tartogatni senkinek! – Újrarúzsozom a számat.

– Úgy hiszed, van választási lehetőséged? – A hátam mögé lép, közben félresöpri a hajamat. – Megsúgom: nincs. Ha a főnök baszni akar, te baszni fogsz!

– Azt majd meglátjuk! – Elmosolyodom. Tudom, tudom, nem lehet nemet mondani a nagyfőnöknek. Nos, pár perc múlva kiderül, hogyan is fogadja majd az elutasítást…

– Csak ügyesen! – Tatjána a seggemre csap, majd visszamegy a klubba. Éppen megigazítom a mellemet, amikor Mikhail belép az öltözőbe.

– Itt az idő, Daria!

Ahogy mellé érek, megfogja a kezem, és elindulunk a nagyfőnök szobája felé. Soha nem jártam még ott bent. Oda szokott visszavonulni, ha tárgyal vagy szórakozik. Most egyértelműen szórakozni támadt kedve. Kész szerencse, hogy nekem is.

Az ajtó előtt két testőr áll hátra tett kézzel. Mindketten magasak és kigyúrtak, kopaszok és tetováltak.

Kinyitják nekünk az ajtót. Mikhail megy előre, én csendben követem. A szoba olyan, mint amilyennek elképzeltem. A padló sötét mahagóni. A fények miatt, amik halványsárgán pislákolnak, nem tudom eldönteni, hogy bordó vagy barna. A háttérben erotikus zene szól, annyi különbséggel, hogy itt nem üvölt. Szinte a füledbe mászik. Incselkedik veled.

– Főnök! – Mikhail meghajol a nagyfőnök előtt, aki valóban tekintélyt parancsoló. Az arca erősen borostás, a szája vastag és húsos, a szeme kicsi és barna. A testalkata erős, de nem kigyúrt, sokkal inkább csak nagy. Ez genetika. Széles terpeszben ül, egyik kezében cigi, a másik keze a térdén pihen.

– Ő az? – apró szeme résnyire szűkül, ahogy végignéz rajtam.

– Igen! – Mikhail előretol, hogy a nagyfőnök jobban szemügyre vehessen.

– Mi a neved? – a hangja mély.

– Daria! – válaszolom, közben nem szakítom meg a szemkontaktust egy pillanatra sem.

– Nos, Daria! Mikhail, de legfőképpen a vendégek nagyon elégedettek veled. – Végignéz rajtam. – Valóban gyönyörű vagy. Sőt, szinte tökéletes.

Szinte…

Feláll, közben elnyomja a cigit a hamutartóban, majd megkerüli az asztalt, és elém áll.

– Szinte! – Belemarkol a hajamba, és lerántja a fejemről a parókát, így hosszú, fekete hajam kibomlik, és szétterül a hátamon. – Így már sokkal jobb! – Végigsimít az arcomon. A keze kérges. És büdös cigarettaszagú. – Mikhail, menj ki!

– Igenis! – Mikhail elkullog, akár egy kutya. Ketten maradunk a nagyfőnökkel. Pontosabban négyen a két testőrrel, akik a vörös, bársonyhuzatos kanapén ülnek, és minket figyelnek. Rajta tartják a szemüket a főnökön. És jól is teszik!

– Daria! – Megkerül, tesz egy kört körülöttem. Gondolom, felméri az árut. Magamon érzem a tekintetét. De nem félek egy pillanatig sem. Mert nem tud kárt tenni bennem! – Úgy hallottam, jól mozogsz! – Végigsimít a mellem között. Lassan. Ráérősen.

– Jól hallottad! – Dacosan nézek rá, ami szemmel láthatóan tetszik neki. A férfiak szeretik, ha a nők behódolnak nekik. Szeretnek uralkodni fölöttük. Ugyanakkor azt is szeretik, ha egy nő meg tudja mutatni a kemény oldalát. Mert egy domináns nő épp olyan szexi, mint egy alávetett. A nagyfőnök abszolúte domináns szerephez van szokva. Hallottam, hogy keménykezű ember. Mint mondtam, nem tud elpusztítani. Nem tud kárt tenni bennem semmivel!

– Kezdj neki! Ha végeztél, eldöntöm, mihez kezdek veled! – Hátat fordít nekem, majd leül, és látványosan kényelembe helyezi magát. Felveszi az előbbi testtartást. A lába széles terpeszben. Hmmm… milyen aranyos és előrelátó. Úgy gondolja, így könnyedén a lába elé zuhanhatok és leszophatom a testőrei szeme láttára. Viszont ki kell ábrándítanom, mert ez nem fog megtörténni.

Mozogni kezdek. Közeledem felé, közben simogatom a testemet. Megmarkolom a mellemet, a seggemet, végigsimítok a lábam közén. Kacérkodok vele. Hátat fordítok, és ráereszkedem. A seggemet nekidörzsölöm kemény farkának. A következő pillanatban megmarkolja a derekamat, majd szó szerint magára húz. A hajamba túrok. Úgy teszek, mint aki kibaszottul élvezi. Minden olcsó színjáték. Komédia.

– Daria… – morogja torokhangon. Ahogy meglazul a szorítása, elhúzódom tőle, megfordulok, és az ölébe ülök. A hajamba kúszik a keze, hátrarántja a fejemet, a fejbőröm valósággal bizsereg a fájdalomtól, majd ezt a fájdalmat felülírja az, amikor a foga a puha húsba mélyed a nyakamnál. Szívja. Harapja. Közben ő is mozog alattam. Pumpál. Mindeközben a testőrei minket néznek. Észreveszem, hogy mindkettőnek áll a farka. Ha a főnök megengedné, simán menne az édes négyes. Az egyik a seggemet baszná, a másik a puncimat, a harmadik meg a számat. Viszont a nagyfőnök, tudom, hogy csak magának akar. Nem akar osztozni a prédán.

– Azt akarom, hogy…

– Mi lenne, ha nem kapkodnánk?

Még jobban megrántja a hajamat.

– Itt én mondom meg, mikor mit csinálunk! Ha úgy tartja a kedvem, letépem rólad ezt a kibaszott bugyit, széthúzom a pinádat, és megbaszlak.

Újra ránézek.

– Megteheted. De mi van akkor… – végigsimítok az arcán, közben közelebb hajolok hozzá. Milliméterek választják el a szánkat egymástól. – Ha én többet adhatok neked, mint egy baszás?

– Többet? – felvonja vastag szemöldökét.

– Aha… – Erőszakosan lenyomom a medencémet.

– Mennyivel?

– Sokkal! De nem itt. És nem most.

– Ugye nem gondolod, hogy itt hagyhatsz álló fasszal?

– Nem – megnyalom az alsó ajkamat, ami oda vonzza a tekintetét. A következő pillanatban szenvedélyesen szájon csókolom. Úgy, mint egy szerelmes nő a szeretett férfit. Nem félek attól, hogy mit tudna tenni velem. Viszont ha most hagyom neki, hogy megbasszon, nem lesz több lehetőségem. El kell érnem, hogy tényleg akarjon. És ne csak egyszer. Sokszor. Majd mikor kezd megbízni bennem, és végre magunk maradunk, megkapom, amit akarok. Végig akarom nézni, hogy görcsbe rándul a teste. Látni akarom a tekintetében a feladást. Látni akarom benne a halált.

És látni akarom magamat…

Az első találkozásom Vlagyimirrel pontosan úgy sikerült, ahogy akartam. Minden bizonnyal merész húzás volt szembemenni az akaratával. Hiszen ő egy dolgot akart. Engem. Viszont nem fogom csak úgy odadobni magam az első alkalommal. Hiszen az a cél, hogy a közelébe férkőzzek. Hogy miután megszereztem azt a néhány információt, amire szükségem van, megölhessem. Azonban ehhez egyedüllétre van szükségünk. Viszont a bizalom még nem alakult ki. Így minden egyes alkalommal, amikor találkozunk, ott lesznek a testőrei. Nem mintha nem tudnám megoldani, hogy kinyírjam őket is. De kellenek az infók, és kell az a pár perc kettesben vele. Kellenek azok a pillanatok, amikor szájon csókolhatom a halált. Amikor végre úgy szerelmeskedhetek vele, akár egy szerelmes nő élete szerelmével. Imádni és vágyni a halált. Kioltani egy életet, és végignézni, ahogy elillan. A semmibe vész…

– Nos? Hogy állunk? – kérdezi Olga kíváncsian.

– Jól. Végre találkoztam vele.

– És?

– Szükségem van még egy kis időre.

– Vlagyimir kemény ember.

– Igen. Az. Viszont neki is van egy gyengéje.

– A farka.

– Így van. – Elmosolyodom. – Holnap újra találkozom vele. Elutazott, de azt mondta, siet vissza.

– Oh, csak nem belesétált a csapdádba?

– Neki is csak az kell, amit elérhetetlennek gondol. Igazából bármikor megkaphatna, amikor úgy akarja. De feléledt benne a vadászösztön. Hiszen eddig minden nőt megkapott az első adandó alkalommal.

– Csakhogy itt vagy te, a titokzatos démoni szépség, akiből többet akar.

– Így van.

– És pontosan ezért kaptad te ezt a feladatot. De van itt még egy megbízás.

– Igen?

Olykor előfordul, hogy egyszerre két megbízást is kapok. Ha az egyik időigényes, mert előfordul, hogy hónapokig is eltart, közben megoldok egy másikat. Olga mindig szisztematikusan válogatja össze, hogy melyik megbízást kinek adja. Hiszen mindegyik tagnak megvan a maga erőssége. Az, amiben a legjobb. Ha férfiak elcsábításáról van szó, olyan férfiakról, akik nehéz esetek, én jövök. Ha információkat kell kicsikarni az áldozatból, engem küldenek. Ha csak simán meg kell ölni valakit, arra ott van például Bogdán. Elhelyezkedik, célba veszi a célpontot, és kilövi. Gyors és tiszta munka. A jó ég tudja, hány embert nyírt már ki. De ez nem verseny. Itt egy cél van. Végrehajtani a feladatot, és közben életben maradni.

– Igen. De bővebben majd akkor, ha bejössz.

– Ha végeztem anyámnál, megyek.

– Ó! Üdvözlöm Natasát.

– Átadom.

És megszakad a vonal.

Anyám ragaszkodott hozzá, hogy látogassam meg. Néha beszélünk telefonon, esetleg váltunk egy gyors üzenetet. Igyekszik nem rám telepedni, ugyanakkor tudom, hogy minden lépésemről tudni akar. És valami azt súgja, sok esetben sikerül is neki. Amikor beálltam a Gárdába, és megkezdődött a kiképzésem, észrevettem, hogy figyel. Ahogy az is feltűnt, hogy ott volt egy-két akciómnál. Természetesen kérdőre vontam Olgát, aki mindent tagadott. Tudom, hogy anyám lekötelezettje. Habár nem keveri a munkát a magánélettel, szinte biztos vagyok benne, hogy néha kiszivárogtatott rólam ezt-azt neki, így könnyedén a nyomomba eredt. Aztán az egyik feladatom után, épp mikor elhagytam a helyszínt, elkaptam. Igen, a Holló figyelme lankad. Megmondtam neki, hogy soha többet ne kövessen. Nem akarom, hogy vigyázzon rám. Nem akarom, hogy olyan legyen, akár egy árnyék, amit nem bírok magam mögött hagyni. És a sokadik gyilkosság után rájött, hogy nincs már rá szükségem. Hogy elfogadta-e? Nem hiszem. Azt hiszem, a túlzott féltés az anyákba van kódolva. Míg élnek, rettegni fognak attól, hogy a gyerekeiknek bajuk esik. És persze ott van Igor. Aki a mai napig sokszor úgy viselkedik, mintha ő lenne a maffia feje. Hiába hagyta maga mögött. Hiába akart új életet. Neki is a vérében van a vérszomj. A gyilkolás. Hiszen megannyi ember vére tapad a kezéhez. És az a vér lemoshatatlan…

– Irina… – anya áll előttem.

Anya…

Jézusom! Meddig éltem hazugságban…

– Anya!

Sok idő kellett ahhoz, hogy így szólítsam. Viszont ő kőkeményen megdolgozott ezért.

– Jól nézel ki. – Büszkén végignéz rajtam. A szeme szinte csillog. Igazából mindig így csillogott, amikor rám nézett. Vagy az öcsémre. Jó, akkor is így csillog, amikor Igorra néz. De azt hiszem, köztünk valami különleges kapocs van…

– Köszönöm. – Továbbra is egy helyben állok. Egy magunkfajtának nem könnyű kimutatni az érzéseit. Számomra igazából mindig is nehéz volt. Még azok felé az emberek felé is nehezen sikerült, akiket a szüleimnek hittem. Egy kicsit különc voltam mindig is. Más. És ezt idővel megtanultam elfogadni. És megtanultam szeretni. Mert önmagunk elfogadása az első lépcsőfok az önmegvalósítás felé.

– Nemsokára hazaérnek a fiúk is.

– Hol vannak?

– Na vajon…?

– Sejtem – elhúzom a számat. Igor és Ruszlán sok időt tölt az edzőteremben. Azt hiszem, Igor nem igazán tudja feldolgozni, hogy eljárt felette az idő. Hiszen nem húszéves már. Bár az tagadhatatlan, hogy a korához képest jól tartja magát. A másik… azt hiszem az, hogy mindvégig az öcsémet akarta felkészíteni az életre. Már nem vagyunk maffiacsalád. Nem tartozunk oda. De mégis… az a világ sötét árnyékként követ minket. Érezzük a jelenlétét. Még én is. Aki évekig nem is abban élt.

– Egy pohár bort?

– Mióta borozol? – felvonom a szemöldököm.

– Azt hiszem, ez a korral jön.

– A nagy öreg! – Elmosolyodom.

– Én sem leszek fiatalabb – megrántja a vállát.

– Ahhoz képest jól tartod magad! – Rákacsintok. Mert nemcsak Igor és az öcsém járja az edzőtermet, hanem anya is. Tudom, hogy majdnem mindennap keményen edz, hogy formában maradjon. Hogy megmaradjon az ereje. Hogy készen álljon, ha kell. Számunkra ez létforma. Azt hiszem, mi így születünk, és így is halunk meg. Minden egyes nap várjuk a veszélyt.

– Ne pimaszkodj!

– Tényleg jól nézel ki.

– Köszönöm. – A kezembe nyom egy fél pohár vörösbort. – Kóstold meg!

Megkóstolom.

– Nem is rossz – ízlelgetem. Édes. Selymes. Nem vagyok borszakértő. Nem is igazán szeretem. De ezt a fajtát el tudnám kortyolgatni akár mindennap.

– Igaz?

– Ettől függetlenül még mindig jobban szeretem a vodkát – leteszem az üres poharat.

– Hát persze. – Most ő mosolyodik el. – Mesélj!

– Tudod, hogy nem beszélhetek…

– Remélem, nem felejted el, hogy nem vagyok sem vak, sem süket. Tudom, hogy jelenleg hol „dolgozol” – idézőjelbe teszi az utolsó szót. – Az a fickó veszélyes, vigyázz vele!

– Reméltem, hogy nem a munkámról kell beszélnünk, ha hazajövök.

– Én sem arról szeretnék. Azt akarom… – megfogja a kezemet, és megszorítja –, hogy magad mögött hagyd a Gárdát, amikor belépsz ezen az ajtón.

– Tudod, hogy az az életem.

– Az nem az életed. Az egy napon maximum csak a végzeted lehet.

– Tudod, mit gondolok erről – elhúzom a kezemet.

– Tudom. Csak örülnék, ha más is lenne az életedben a Gárdán kívül.

– Neked sem volt.

– Egészen addig…

– Igen, tudom, amíg meg nem ismerted Igort.

– Én mindvégig csak egyet akartam! Téged. Vissza akartalak kapni. És tudtam, ha türelmesen várok, egy napon alkalmam nyílik erre. Igor… ő a másik legjobb dolog, ami történt velem. Nem tudom, hol tartanék, ha ő nem lenne. Nem tudom, képes lennék-e ilyen erős szeretetre. Mert teljesen mindegy, ki voltam vagy mikre voltam képes. Nekem is szükségem volt egy férfira. Egy olyan férfira, aki el tud fogadni és szeretni a hibáimmal együtt. Szeretném azt hinni, hogy egy napon te is megtalálod azt a férfit, aki mellett boldog leszel. Aki mellett igazán önmagad lehetsz.

– Én nem vágyom szerelemre.

– Azért nem vágysz rá, mert nem tudod, milyen. De ha egyszer belekóstolsz, soha többé nem akarod elengedni. Mert mindig érezni akarod. Mert nélküle éhezővé válsz.

Anyám a mai napig rajongással beszél Igorról. És úgy beszél a szerelemről, mintha valami különleges dolog lenne. Olyan, ami nélkül szép lassan kihuny a szívünkből a fény. De mi van azzal a szívvel, amibe esélye sem volt betörni? Ott nincs minek kihunyni…

– Megy a lelkizés? – Ruszlán hangjára mindketten megfordulunk. Ez a kis szaros már lassan akkora lesz, mint az apja.

– Neked meg, azt hiszem, le kellene állni a szteroidokkal – gúnyosan elmosolyodom.

– Ugyan! – Befeszíti a karját, valósággal kidüllednek az erek, dagadnak az izmok vastag karjában. Sajnálom azokat a csajokat, akik az öcsém útjába kerülnek. Sok könnyet hagy majd maga után…

– Ez mind színtiszta izom. Nem szedek olyan szarokat.

Persze hogy nem. Tudom én, de jólesik szívatni az öcsémet.

– Csak nem megint az erőddel kérkedsz, fiam? – Igor finoman tarkón billenti hátulról Ruszlánt, mire ő rosszallóan ránéz.

– Ezt nem szeretem!

– Én meg azt nem szeretem, amikor seggfejkedni próbálsz! Nem azért fognak tisztelni, mert erős vagy. Azért fognak tisztelni, mert fogsz tudni bánni vele!

Igor megkerüli az öcsémet, majd ahogy mellénk lép, magához rántja az anyámat, és megcsókolja. Nem, ez nem csupán egy egyszerű szájra puszi. Ez egy igazi csók. Olyan csók, amit csak azok tudnak adni, akik szívből szeretik egymást. Szívből? Ők ketten meghalnának egymásért…

– Juj, közeleg az armageddon… – az öcsém mellém áll. – Szeva, tesó. Mizu?

– Semmi. Gondoltam, meglátogatlak titeket.

– Jól tetted! Sokat dolgozol. És… – végignéz rajtam. – Jól nézel ki. Mennyit nyomsz?

– Annyit nem, mint te, de a jobbosom így is bitang erős.

– Elég! – Anya ránk mordul.

– Na, azt hittem, már belefulladtok a csókolózásba. – Ruszlán felnevet. – Király amúgy, nem? Anya és apa az élő példa arra, hogy a kémia még ilyen sok év után is működik két ember között. Mondjuk, én nem tervezek egy csaj mellett sem megállni sokáig…

– Azt tudjuk! – vágom közbe.

– Tudod, mit mondtam neked a csajokról! – Igor intőn rámutat.

– Mit is? – Anya kérdőn néz Igorra.

– Ez férfidolog.

– Aha. Bele se merek gondolni, milyen tanácsokat adtál a fiunknak.

– Rosszat nem, hiszen itt állsz mellettem – Igor elégedetten elmosolyodik. Sok mindent lehet mondani a Fehér Farkasra. Kegyetlen. Erős. Megingathatatlan. De leginkább szeretetre éhes. És abból a szeretetből, amit ő érez, bőven jut mindenkinek.

– Irina! – Igor bólint.

– Igor! – és én is. Habár évekig éltünk egy fedél alatt, azért az apámnak nem léptettem elő.

– Mi a kaja? Rohadt kajás vagyok! – Ruszlán a levegőbe szimatol. Állandóan éhes…

– Moss kezet! Utána kapsz kaját – és anya állandóan rendre utasítja.

– Nem vagyok már taknyos kölyök.

– Nem! De kezet még mindig utálsz mosni étkezés előtt.

– Igazából le is zuhanyozhatnál, öcsi, nagyon pumaszagod van.

– Én oroszlán vagyok, tesó! – Megveregeti izmos mellkasát.

– Na, menj!

– Én is megyek. – Igor belemarkol anya fenekébe.

– Kész szerencse, hogy van két fürdőszoba ebben a házban. – Anya felé tolom a poharat.

– Na, csak nem ízlett?

– De. Finom.

Anya tölt a poharakba, majd leül mellém.

– Komolyan mondtam, amit mondtam neked, mielőtt hazajöttek a fiúk. Vigyázz Vlagyimirrel! Ő egy igazi rohadék.

– Igen. Tudom. – Iszom egy korty vörösbort. Valószínűleg beszerzek otthonra is néhány palackkal.

– Legyél óvatos! Bizalmatlan és ravasz ember.

– Ne aggódj értem.

– Olga jó munkát végzett.

– És nem is kellett bevetni annyi embertelen eszközt, mint a te idődben, hogy az egyik legjobb legyek. – Kényelmesen elhelyezkedem a széken. És nem, nem vagyok sem beképzelt, sem pökhendi. Ezt hívják egészséges önképnek.

– Tudom, hogy képes vagy rá. Tudtam, hogy egy napon te is…

– Én is?

– Mindegy.

Anya néha elmereng. Elejtett egy-két kósza mondatot, aminek nincs értelme. Legalábbis még nincs…

– Néha úgy beszélsz, mintha mindig is tudtad volna, hogy belőlem is bérgyilkos lesz. Mintha száz százalékra vetted volna a dolgot.

– Inkább úgy fogalmaznék, csak bíztam benne, hogy nem fogod azt az életet élni, amit én. Talán…

– Igen?

– Nem biztos, hogy jó ötlet volt magam mellé venni téged.

Résnyire szűkül a szemem.

– Ne értsd félre!

Nem értem. Anyát az érzelmei vezérelték. Ahogy most is. Azt hiszem, ez a legerősebb kapocs az ember életében. Nem a szerelem vagy a barátság. Az anya és a gyermeke közötti kapocsra gondolok.

Anya megfogja a kezem, és megszorítja.

– Mindvégig egy dolog éltetett. Te. Az, hogy egy napon egy család leszünk. De bíztam benne, hogy nem válsz olyanná, mint én. Erre értettem, hogy talán jobb lett volna, ha nem avatkozom bele az életedbe. Talán jobb lett volna, ha mi ketten soha nem találkozunk, és akkor most normális életet élhetnél.

Anya arca gondterhelt. Nyilván egyik szülőnek sem az az álma, hogy a gyermekéből gyilkos legyen. Hogy nem építeni fogja a világot, hanem rombolni. Hogy nem alkotni fog, hanem pusztítani. De mi van akkor, ha azt a gyermeket, engem, ez teszi boldoggá? Mi van akkor, ha számomra ez az élet? Hiszen tényleg olyan hatalom van a kezemben, amiről mások álmodni sem mernek. És nem a gyilkolás miatt. Nem azért, mert megúszom. Szinte biztos, hogy egy napon engem is utol fog érni a végzetem. De az a nap még messze van. Hiszen kemény kiképzést kaptam. A legjobbat. Mintha csak összegyúrták volna a legjobb elit alakulatok programját egy erős és törhetetlen rendszerré. Olyan katonákat alkottak, akik nem félnek. Akik készek a halálra. Akiknek nincs vesztenivalójuk. Akiktől nincs mit elvenniük. És nincs semmi, amivel térdre tudnák kényszeríteni.

A legtökéletesebb alany vagyok.

A legtökéletesebb katona.

Mert habár szerető családom van, nem félek, hogy egy napon elveszítem. Az a szeretet, amit irántuk érzek, egészen mélyen gyökerezik. Olyan mélyen, hogy nem lehet kitépni onnan. Igyekszem olyan távol tartani magam tőlük, amennyire csak lehet. Ezért is nem látogatom őket sűrűn. Mert az én életem veszélyes. Mert az ellenségeim szemében a családom a gyenge pontom lenne. És igen. Ha rájuk gondolok, felbugyog bennem az emberség. Sűrű… maró epeként. És nem jó ezt érezni. Nem jó úgy gondolni a családomra, hogy ők a gyenge pont. Hogy ők a teher a vállamon.

Anyja tudja, mit érzek. Hiszen ő is így élt évekig. Viszont amíg nekem itt vannak ők, neki csak én voltam. A szíve legmélyén. Eltemetve, csendben vártam. És csendben várt az érzés arra, hogy végre kitörjön. Hogy végre kiteljesedjen. Mert a szeretet iránti éhség mindvégig benne volt. Szunnyadt. Majd mikor végre megkapta az első falat szeretetet, mohón lakomázni kezdett. Egyre nagyobbra és nagyobbra duzzadt.

– Számomra ez jelenti a normális életet. És én szeretem az életemet! – Én is megfogom a kezét, és megszorítom. – Semmit sem csinálnék másképp. Nem döntenék másképp. Mert ezt akarom. Mert ez a véremben van. Mindig éhezik. Mindig lakomázni akar. És ezt az éhséget csak vérrel tudom csillapítani. Halállal…

Anya arca szomorúságba torzul a szavaim hallatán. Mert igen. Nehéz szavak ezek. De ezeket a szavakat nem keserűség és kétségbeesés szülte. Ezek a szavak szabadságban születtek, és szabadságban fognak meghalni is.

– Fogadd el, hogy boldog vagyok! És fogadj el engem olyannak, amilyen vagyok.

– Irina… – védelmezőn, szeretetteljesen végigsimít az arcomon. – Semmit nem változtatnék meg rajtad. Nekem te így vagy tökéletes. És egy napon, hidd el, lesz egy olyan férfi, akinek szintén tökéletes leszel. És ne, ne mondj semmit. Csak fogadd el! Fogadd el úgy, ahogy azt az életet, amiben boldognak érzed magad.