részlet

Budapest, 2023

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Tasmina Perry: The Last Supper

Copyright © 2022 Tasmina Perry
Originally published by Sunflower Press 2022
Published by arrangement with Rachel Mills Literary Ltd.
All rights reserved.

borító © 42M&P

Hungarian translation © Simonyi Ágnes, 2023
XXI. Század Kiadó, 2023

ISBN 978 963 568 430 4

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám
Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Laik Eszter
Előkészítés Tomka Eszter
Korrektúra Takács Andrea

Elektronikus változat
Ambrose Montanus

Prológus

Fájdalomtól és dühtől üvöltve jött ki az erdőből. Szakállát és ingét vér fröcskölte össze, haja hótól fehérlett. Jéggé fagyott kezével megtörölte a száját, köpött egyet, a vörös csíkot azonnal eltörölte a viharosan örvénylő hó.

– Miért nem hagynak békén? – ordította bele a szélbe. Állandóan tekintetek figyelik, kezek kapaszkodnak belé és lerántják, akár a farkasok egy jávorantilopot. – De többé már nem – szűrte a foga között. A ma este után már nem.

Végigtámolygott az ösvényen, és körbefordulva próbált tájékozódni. Az utóbbi hat évben Viggo Widlund bejárta ennek az erdőnek minden négyzetcentiméterét: vadászott, nyomokat követett és gyűjtögetett, míg végül úgy nem érezte, hogy ismeri minden fa teljes erezetét, de ez a vihar brutális volt. A semmiből támadt fel, a jeges szél egyenesen keresztülszáguldott a tavon, vakító rohamokban szállítva a havat, és addig pörgette őt, míg teljesen összezavarodott. Ez az ő erdeje volt, az ő otthona, most mégis úgy érezte, hogy elveszett.

De mégsem, ott: tőle balra felvillant a Kunyhó ragyogó kontúrja, majd ugyanolyan gyorsan el is tűnt, mint amikor a színpadon lehull a függöny. Egy pillanatig habozott, csábította a konyha melege, ahol nyilván éppen most pörög fel egy buli: folyik Stuart pezsgője, Michel brandyje, és viking csatadalokat gajdolnak. Ez a hagyomány a szezon utolsó estéjén, egy eget rengető dínomdánom, mielőtt elengedik a személyzetet, hogy hazarepülhessenek az ünnepekre.

De neki előbb még máshol kell lennie. Viggo fejét leszegve nekifeszült a szélnek, égett a bőre, ahogy szemét résnyire összehúzva nyomult tovább. Hol van már? Rossz ösvényre tévedt volna? Hirtelen elfogta a nyugtalanság – benyúlt a zsebébe, nagy kezét rákulcsolta az ott tartott sima kőre, s hüvelyk- és mutatóujja között morzsolgatta. Viggónak mindegyik zsebében voltak hasonló kavicsai, finom, sosem változó alakjuk megnyugtatta.

És ekkor meglátta: az erdő sötét fala előtt kuporgott, fagyos ablakait fény világította meg belülről. A vermelőpince alig volt több egy barlangnál, egy földbe vájt helyiség, amelynek csupán egy téglahomlokzat jelölte a bejáratát. Odatrappolt az egyszárnyú ajtóhoz, és ahogy felrántotta, kis híján beesett rajta.

– Hahó! – kiáltotta, miközben hunyorogva nézett egy hirtelen a szemébe világító lámpás fényébe. És egy ismerős, határozott alak sziluettjére.

– Hát eljöttél.

Viggo megtörölte az orrát, és lehúzta a viharkabátja cipzárját.

– Nem mintha sok választási lehetőséget hagytál volna.

– Beszélnünk kell… rendesen.

Viggo a fejét rázta, kis cseppek szállongtak a narancssárga izzásban.

– Vége – mondta. – Azt hittem, ezt világosan értésedre adtam.

Az alak, szaggatott árnyékokat vetve a falakra, közelebb lépett.

– Akkor van vége, amikor én mondom.

És a hátuk mögött dörrenve becsapódott az ajtó.

Első fejezet

– Ez az? – kérdezte Lara, lélegzetével bepárásítva a repülőgép ablakát.

– Nos, remélem, hogy ez még Svédország – válaszolta Alex a szomszédos ülésről. – Különben tekintélyes kitérőt tettünk.

Lara lepillantott. A csillogó horizontig minden irányban havat látott. A Stockholmból induló kilencvenperces repülőútjuk legnagyobb részében a befagyott óceán terpeszkedett alattuk, és csak egy-egy sor meghajlott fa és egy-egy magas hegycsúcs sötétlő sziklafala törte meg néha a végtelen fehérséget.

Odalent tavak és folyók húzódtak, de mivel december volt, láthatatlanul – legkorábban márciusban, a tavaszi olvadáskor lehet számítani újbóli előtűnésükre. Ez egyike volt az Észak-Svédországról szóló megannyi lenyűgöző információnak, amelyeket Alex az előtte lévő üléstámla zsebében talált fedélzeti magazinból olvasott fel. Lara közelebb hajolt az ablakhoz, és apró, lapos épületek csoportját pillantotta meg, ahogy a gép a szárnyait megbillentve elkanyarodott abba az irányba. Kiruna repülőtere, vélte. Nem volt valami sok, de legalább civilizációt jelentett. Már kezdte azt hinni, hogy leröppennek a világ széléről, mint azok a tengerészek, akik túlhajóznak a térkép határain. Itt szörnyek is lehetnek.

– Azt hiszem, már látom a reptér terminálját – jelentette ki Lara még közelebb hajolva. Noha ebédidő volt, odakint már készülődött a sötétség, és a puha, szürke alkony eszébe juttatta Larának, hogy a világnak ezen a táján a téli nappalok annyira rövidek, hogy jóformán alig látni valamicske fényt. – De hol van a leszállópálya?

– Bárhol, ahol nincsenek fák – felelte Alex cseppnyi derűvel a hangjában.

Lara nem tudta biztosan, mitől ilyen ideges. Tapasztalt utazó, az elmúlt évtizedet vezető oknyomozó riporterként töltötte London elismert országos napilapjánál, a Chronicle-nél. Lara Stone háborús övezetekbe, dzsungelekbe és drogkereskedők által uralt falvakba repült el, de nem emlékezett rá, hogy bárhol, akárcsak egyszer is, nem tényleges leszállópályán landolt volna a járata. Ebben a pillanatban nagyot zökkent a gép, Lara keze pedig azonnal Alex ujjai után kapott, és beléjük kapaszkodott.

– Semmi gond – mosolygott a férfi. Alex rendíthetetlen nyugalmú volt, és erős. És jóképű. Ami azt illeti, felettébb jóképű. Lara elengedte a kezét, és haragudott magára, amiért ez feltűnt neki. Alex Fordot viszont szemlátomást semmivel sem lehetett kihozni a sodrából. A Chronicle főszerkesztő-helyetteseként a jeges nyugalom a munkaköri leírása részét képezte. Robbantásos merényletek, botrányok, királyi bébik – hírszerkesztői szobájában állandóan válsághelyzet uralkodott, Alex pedig mindig ott volt, és a kormányrudat biztos kézzel tartva navigálta át az újságot a világ eseményeinek sötét vizein. Hosszú ideig Lara is vele tartott, mert ő is imádta ezt a magas fordulatszámon pörgő életstílust – az izgalmat, az akciókat, ahogy teljes gőzzel vetették bele magukat a feladatokba –, hat hónappal ezelőtt azonban valami megváltozott. A legjobb barátnőjét, Sandrine-t meggyilkolták, és miközben Lara a halála ügyében nyomozott, kis híján ő maga is életét vesztette. Megrendülve és kiábrándulva beadta a felmondását a Chronicle-nél, és szabadúszóként dolgozott nekik tovább, ami ugyanolyan intenzív és sokat követelő feladat volt. Az egyetlen különbséget csupán az jelentette, hogy rendszerint pizsamában végezte a munkát. Azért vállalt sokat, hogy távol tartsa a fájdalmát? Meglehet. De hát megtapasztalta ő már a bánatot, és nem hitte azt, hogy el lehet kerülni. Az embernek át kell verekednie magát rajta.

Lara hátrarándult az ülésében, amikor a gép földet ért. Hosszan kifújta a levegőt és lehámozta az ujjait az ülés karfájáról, miközben az utasok felálltak és a táskáikért nyúltak. Volt egy előnye annak, hogy százötven kilométerre az északi sarkkör belsejében jártak: a gépen nem utaztak sokan, ráadásul teljesen oda tudott gurulni a terminálhoz. Nézte, ahogy az emberek méretes, szőrmeszegélyű csuklyás anorákokba bújnak, emlékeztetőül, hogy odakint az a rengeteg hó valóságos. Az elmúlt egy órában az alattuk elsuhanó fenyőfák olyanok voltak, mintha egy 3D-s képeslapról léptek volna le. Most viszont ki kellett menniük ebbe a téli jelenetbe, a mínusz tizenöt fokba – legalábbis a reggeli időjárás-jelentés ennyit mondott.

Nem volt utashíd, csak egy lépcső, amely levezetett az aszfaltra, és amikor a gép ajtaja kinyílt, a jeges levegő sokként érte Larát.

– Kutya hideg van, igaz? – állapította meg Alex. A lélegzete felhőpamacsokban röppent ki a szájából, miközben a terminálhoz igyekeztek. Felhúzta terjedelmes, célszerű dzsekije cipzárját – nála biztosra lehetett venni, hogy megfelelő a felszerelése. Mielőtt végigmászta a ranglétrát a Chronicle főszerkesztő-helyettesi székéig, Alex ragyogó külföldi tudósító volt, aki aknatölcséreken száguldott át egy dzsip hátuljában. Az útlevele, amelyet a biztonsági szolgálatot ellátó, unott képű svéd nőnek átnyújtott, még most is tele volt egzotikus pecsétekkel és vízumokkal. A ködbe vesző hajdani időkben néha Lara is csatlakozott hozzá ezeken az őrült kiruccanásokon, de már régóta nem tette. Kapcsolatok, a munka, az élet – ezek mind útját állják az embernek, nem igaz?

Nézte, ahogy Alex rámosolyog a biztonsági szolgálat tisztviselőnőjére, aki láthatóan kicsit kihúzta magát, és alaposan végigmérte.

– Üzleti vagy turistaút?

– Turista – mosolygott Alex, és kisöpörte sötét haját a szeméből.

Jaj, ne már! – gondolta Lara.

– A Kluvenbe megyünk – folytatta Alex. – A szezon utolsó vacsorájára.

– Á, Viggo Widlund, a mi híres séfünk – mondta a biztonsági őr, és Alex iránti érdeklődése újabb szintre lépett. A Kluven Európa egyik legexkluzívabb célpontja volt a gourmand-ok számára, és Viggo Widlund az ínyencek világának már-már legendás alakja, ráadásul a közös asztalnál csupán tizenkét főre terítenek. Sok pénzzel vagy nagyszerű összeköttetésekkel rendelkezőnek kellett lenni ahhoz, hogy valaki a Kluvenben étkezhessen – általában mind a kettőnek.

– Jó étvágyat a vacsorához! – mondta a nő, és lassan nyújtotta oda Alexnek az útlevelét. – Úgy hallottam, nagyon finom.

Miközben átmentek a picike érkezési csarnokba, Lara vetett egy pillantást a barátjára.

– Úgy hallottam, nagyon finom – ismételte meg a nő szavait csúfolódva. – Szerintem téged akart felfalni.

Alex a vállára vetette az utazótáskáját.

– Gondolod? – kérdezte láthatóan elégedetten. – Szerintem csak barátságos akart lenni.

– Nézd csak meg az útleveledet; alighanem beleírta a telefonszámát.

Amikor Lara a gurulós bőröndjét maga után húzva kisétált a repülőtérről a hóba, felszisszent a hidegtől. A külső falon virító „Üdvözöljük Kirunában!” feliratot félig eltakarta a szél által odafújt hócsík. Az út túloldalán húzódó drótkerítés mögött egy csapat harapós küllemű husky ugatott egy szán elé szíjazva, mintha egy sarkvidéki taxiállomáson várnák az utasaikat. Lehetséges, hogy ők valóban lecsúsztak a térkép széléről.

– Miss Stone? – Egy középkorú férfi igyekezett át a túloldalról, vastag, zöld Barbour dzsekijének mellrészén ott díszelgett a rávarrt Kluven-logó, a háromágú villa. – Johan vagyok. Én fuvarozom el önöket az út hátralévő részén a birtokra. Szabad a csomagjaikat?

Lara átadta neki a bőröndjét, Alex azonban egy akkora bőr sporttáskát tartott fel, amely nagyságra még egy csivava szállítására is alig lett volna elegendő. Johan mindent elkövetett, hogy ne látsszon rajta a meglepetés, Alex mégis észrevette.

– Kevés poggyásszal szoktam utazni – jelentette ki mosolyogva.

Mind a ketten úgy szoktak. A csomagolási kivagyiság afféle sport volt az újságírók körében, amelynek a neve: „Ki tud a legkevesebb poggyásszal utazni?” Lara egy laptopra, egy sokoldalúan felhasználható kendőre, egy gyűrhetetlen selyemruhára (ha netán meghívnák egy italra a nagykövetségre, ami ritkán fordult elő), egy univerzális adapterre és némi fogselyemre korlátozta nélkülözhetetlen holmijait, mely utóbbi a kád fölé kifeszítve szárítókötélként is szolgálhat. Ez könnyűnek hangzik, de a legtöbb „komoly” firkász szemében Lara poggyászával akár egy sor málhás öszvért is meg lehetett volna pakolni. Egyszer találkozott Szudánban egy álomszép francia újságíróval, akinek mindössze egy fogkefe kandikált ki elegánsan meggyűrődött zakója felső zsebéből. Ah, vajon mi lett Jean-Claude-dal?

Johan kinyitotta egy makulátlanul tiszta, sötétzöld Land Rover terepjáró hátulját, és óvatosan betette a táskákat. Az aprócska repülőtér egy másik előnye: az autó épp a bejárat előtt parkolt.

– Mi vagyunk az egyedüli vendégek? – tudakolta Lara, miközben Johan megtartotta neki a hátsó ajtót. Aznap csupán egyetlen járat érkezett és indult Kirunából.

– A többi érkező privát transzfert kért – felelte Johan. Lara Alexre pillantott, és tudta, hogy a férfi ugyanarra gondol: általában csak azok igényelnek privát limuzint, akik roppant híresek, vagy roppant gazdagok. A dolgok máris kezdtek egyre érdekesebbé válni.

Lara beszállt az autóba. Sokszor utazott már Land Roverben – Nicholas bácsikájának, a Chronicle vállalatcsoport elnökének tekintélyes birtoka volt Oxfordshire-ben, ahol két horpadt Defender szokta ide-oda szállítani őket. A Kluven autója azonban nem hasonlított az általa eddig látott Land Roverek egyikéhez sem. Kasmírtakaróval borított báránybőr ülések tették egyedivé, és a további kényelmet szolgálta egy italtartó, benne egy whiskysüveggel és Kluven névvel ellátott termoszokkal. Lara összerezzent az ártól, amikor csaknem egy évvel ezelőtt lefoglalta az utat, de most már kezdte érteni, hová kerül az a pénz.

– Helyezzék magukat kényelembe – fordult hátra Johan. – Viggo forró csokoládéját a termoszokban találják, és a birtokig nagyjából egy óra az út.

– Egy óra?

– Messze vagyunk mindentől, de épp ez teszi az élményt annyira különlegessé.

Rákanyarodtak egy kétsávos országútra, amelynek mindkét oldalát szürke hóbuckák szegélyezték, és amelyet sötét keréknyomok tarkítottak. Szemlátomást jó régóta nem takarították le. Útközben Johan mesélt nekik egy keveset a vidékről. Ezen a területen működött a világ legnagyobb vasércbányája, ahol a lakóhelyek egy részét is a földbe ásták be.

– A bányászok a föld alatt élnek? Komolyan?

– Néhányan igen – felelte Johan. – A föld felett mindent betemetne a hó, így a bányát egy domboldalba építették, és alagutak kötik össze a lakásokkal. A munkások egész télen itt laknak.

Lara az ablakon át a fák közé nézett, és elképzelte, hogy itt lakik a leghidegebb hónapokban, eltéved az erdőben, miközben farkasok veszik körül. A hidegben egyedül dacol a sötétséggel. Megborzongott, de aztán emlékeztette magát, hogy ennek szórakoztatónak kell lennie, bár nehéz volt nem éreznie a ránehezedő bűntudat súlyát. Erre a kirándulásra eredetileg az örök ínyenc Sandrine-nal jött volna el, akinek régi álma volt egy vacsora a Kluvenben. Miután Sandrine-t meggyilkolták, Lara annyira belevetette magát a munkába, hogy csaknem teljesen meg is feledkezett az utazásról. Csupán két héttel ezelőtt jutott eszébe, de akkor már túl késő volt a lemondáshoz. Aztán amikor egyik este munka után Alex elment hozzá a lakóhajójára, a második üveg bor iszogatása közben Lara egyszer csak meghívta a Kluvenbe. Kétágyas a szoba, mondta nyomatékosan, nem igazán számítva rá, hogy a férfi elfogadja a meghívást. Alex jóformán soha nem ment szabadságra; az igazat megvallva, csak nagy ritkán hagyta ott a Chronicle szerkesztőségét. De erre igent mondott, megjegyezve, hogy bizonyára Sandrine is azt akarta volna, hogy Lara nélküle se maradjon le a Kluven nyújtotta élményről.

– Jól vagy? – kérdezte Alex, és odanyújtotta neki az egyik forró csokoládés termoszt. Mintha csak olvasott volna a gondolataiban. De hát Alex is a barátja volt Sandrine-nak, úgyhogy ez nyilván számára is keserédes helyzet.

– Persze, csak gyönyörködöm a látványban.

Lara csendben nézte a mellettük elsuhanó északsvéd tájat. A lilás égbolt haragosan meredt a befagyott tavakra és az úttalan, sűrű erdőre; errefelé alighanem csak baglyok és jegesmedvék jártak. Vagy a jegesmedvék úszó jégtáblákon élnek? Alex biztosan tudná; ő alighanem még a latin nevüket is képes megmondani. Medvusz böhömusz. Lara elmosolyodott magában, aztán újból odafigyelt Alexre és a sofőrre, akik a közelgő téli napfordulóról beszélgettek. Hallgatta Johan magyarázatát a sarkvidéki éjszakákról, amikor, bár a nap sosem emelkedik a látóhatár fölé, a fénye visszatükröződése folytán az eget mégis rózsaszín, szürke és aranyszín csíkok szabdalják.

– No és mire számíthatunk ma este, Johan? – kérdezte Lara, így próbálva jobb kedvre derülni. A forró csokoládé, amelynek olyan volt az íze, mint a sütőből frissen kikerült fahéjas tekercsnek, egy kicsit felélénkítette. – Igaz az, hogy harminc fogás lesz?

– Húsz, harminc – attól függ. Viggo mindig aznap dönti el. Még olyan esetről is szól a fáma, amikor valamelyik fogás közben félidőben gondolta meg magát. De abban biztosak lehetnek, hogy emlékezetes élmény lesz.

– És a vendégek? Hányan jönnek?

– Önökön kívül még tízen – szokás szerint tizenketten lesznek, egyasztalnyi. Együtt fognak étkezni; ez viking tradíció.

Lara cinikusan somolygott. Úgy vélte, hogy ennek nem sok köze van a skandináv hagyományokhoz, a marketinghez viszont annál több. Nem volt annyira tájékozott a Kluvent illetően, mint Sandrine, de azt azért tudta, hogy Viggo Widlund, a Kluven tulajdonos séfje az életmódmagazinok állandó szereplője. A vele készült interjúkban rendszerint a séfek archetípusaként ábrázolták – macsó, robbanékony, félőrült –, és konyhai bolondériáira rátettek még egy lapáttal, amikor elhintették, hogy viking séf, aki jávorszarvasra vadászva egy szál dárdával a kezében trappol végig az erdőn. Lara azon tűnődött, vajon mennyi igaz ebből, és mennyi benne az ügyes reklámfogás. Nem számít, győzködte magát. Lazíts, érezd jól magad! Alexszel mindketten ugyanabban a kórban szenvedtek: képtelenek voltak kikapcsolni, mert mindenhol sztorit szimatoltak.

– És már itt is vagyunk – jelentette ki Johan, miközben az autó begördült egy széles vaskapun. Sűrűn nőtt fák szegélyezték a kocsifelhajtót, ágaik megroskadtak a hó alatt. A lombkoronák fölött kivillanó vékonyka csíkban a rózsaszín és szürke fény mélykékre váltott.

– A birtok kezdetben a svéd királyi család egyik tagjának a vadásztanyája volt – folytatta Johan a magyarázatát. – Az 1960-as évekre egy Magnus Polson nevű, remeteéletet élő arisztokrata birtoka lett, aki hónapokat töltött el idefent – jávorszarvasra vadászott, és lazacot fogott. A halála után a ház romba dőlt, végül tizenöt évvel ezelőtt Martin Svenson megvásárolta. Amint látják, Svensonék meglehetősen átalakították a helyet.

– Martin állandóan itt lakik?

Alex úgy vetette oda a tulajdonos keresztnevét, mintha régi barátok volnának. Lara szerint még ez is kitelt tőle – Alex névjegytartója akkora volt, mint egy Fiat 500-as.

– Martin és a felesége, Anna a Kunyhóban laktak, de amikor elhatározták, hogy beindítanak itt egy éttermet, építtettek egy új házat a parkban. Meg kell majd nézniük; nem semmi.

Ebben a pillanatban előtűnt a sötétből a főépület, az ablakai narancssárgán ragyogtak. Alex halkan füttyentett egyet.

– Ez sem kutya!

Lara látta a királyi hatást: a Kluven olyan volt, mint egy rusztikus palota, egy téglából és fából épült, alacsony és széles alpesi pajta gondosan megmunkált erkélyekkel, de azonnal nyilvánvaló volt, hogy modernizálták. A bejárati ajtó egészében üvegezett volt, a lépcsők fekete gránitnak tűntek. Lehet, hogy odakint a természet uralkodik az erdőn, gondolta Lara, a Kluven-birtokon azonban valaki gondosan felturbózta a dizájnt.

– Az étterem és a bár a Kunyhóban van – mondta Johan, és annyira lelassította az autót, hogy hallották, ahogy a hó csikorog a kerekek alatt. – Amott van a termálfürdő. A vendégek faházai jobbra találhatóak. Azt hiszem, önök a Szedermálnában kaptak elhelyezést. Nagyon csendes.

Lara vette a burkolt célzást, de nem tartotta érdemesnek helyreigazítani. Legalább volt Johanban annyi tisztesség, hogy nem kacsintott hozzá. Az épület mellett parkolta le az autót, és Alexszel a nyomában bevitte a táskákat. Lara megállt egy pillanatra a lépcsőn, és arcát az indigókék ég felé fordította. Arra számított, hogy tele lesz csillaggal, de a pufók felhők eltakarták őket. Olyan nyugodt, olyan csendes volt minden, hogy Lara azon kapta magát, hogy visszafojtja a lélegzetét. Semmit sem hallott, még a szél sóhaját sem, a hó minden hangot letompított. Ebben a pillanatban távoli léptek csosszanása ütötte meg a fülét. Ahogy megfordult, azt látta, hogy egy férfi megy végig az ösvényen – de nem akármilyen férfi. Markáns arcával, feltűnő termetével, a szakállával és hosszú hajával maga volt a viking harcos megtestesülése.

– Viggo – suttogta Lara mosolyogva. A séf szemlátomást céltudatosan gyalogolt, talán egy monostor kifosztására, vagy valami hasonlóan viking tett elkövetésére indult.

Amikor Viggo felé fordította a fejét, Lara sietve behátrált az előszobába, mivel az ösztöne azt súgta, a séf nem akarja, hogy meglássák. És Lara csak ekkor vette észre, hogy a kezében egy kést tart.

Tartalom

Prológus

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

Huszonötödik fejezet

Huszonhatodik fejezet

Huszonhetedik fejezet

Huszonnyolcadik fejezet

Huszonkilencedik fejezet

Harmincadik fejezet

Harmincegyedik fejezet

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet

Harmincnegyedik fejezet

Harmincötödik fejezet

Harminchatodik fejezet

Harminchetedik fejezet

Harmincnyolcadik fejezet

Harminckilencedik fejezet

Ami a fedélzeten történik,
a fedélzeten is marad

Lara Stone újságírót porig sújtotta a hír, hogy barátnőjét, Sandrine-t holtan találták. Lara nem hiszi, hogy baleset volt. A jelek szerint Sandrine halála összefügg Jonathon Meyer meggyilkolásával. Utóbbi titokzatos befektető, akit onnan lehet ismerni, hogy Monte Carlo-i jachtján, a Pandorán fényűző partikat rendezett, amelyeken mindenki ott volt, aki számít.

Milyen titkokat rejt Meyer jachtja?

Milyen alkukat kötöttek a fedélzeten, amelyekért ölni is érdemes lehetett?

Larának vajon sikerül kiderítenie az igazságot, mielőtt belőle is csak egy vendég lesz a partin, aki egyesek terhére van?

„Senki más nem mixel ilyen páratlan koktélt, mint Tasmina Perry: egy rész intrika, egy rész szenvedély, egy rész glamúr.”
Hello Magazine

Barátságok és párkapcsolatok –
amiket elveszítesz, és amiket megtalálsz

Adam Stowe alig várja a legjobb barátja lagziját. Adam jóképű és jó a szövege, a lakodalmon ingyen van az ital, és a szinglik asztalánál bőven vannak szép nők – ebből tehát nem lehet baj, vagy mégis?

Sophie Wallis kevésbé izgatott a hétvégével kapcsolatban. A vőlegény az expasija, és a Nagy Nap Sophie-t csak arra emlékezteti, hogy szakítottak, és a lány életében egy csomó minden elromlott.

Adam és Sophie megindulnak az önismeret útján. Miközben a lánybúcsún, a legénybúcsún és az esküvőn sorra pattannak ki a titkok, Sophie-nak és Adamnek szembe kell nézniük a múltjukkal, és meg kell kérdőjelezniük, amit addigi életükről hittek.

„Az év olvasmánya!”
Cathy Bramley

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License