Judy Christenberry

Üzleti út

Dani Collins

A magyar gróf

Carol Marinelli

Csókolj meg, édes!

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Judy Russel Christenberry, 2007 – Vinton Kiadó Kft., 2021

Eredeti címe: Snowbound with Mr. Right (Harlequin Mills & Boon, Romance)

Magyarra fordította: Kiss Klára

© Dani Collins, 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2021

Eredeti címe: Innocent’s Nine-Month Scandal

(Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Czárán Judit

© Carol Marinelli, 2019 – Vinton Kiadó Kft., 2021

Eredeti címe: The Sicilian’s Surprise Love-Child

(Harlequin Mills & Boon, Modern Romance)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

Nyomtatásban megjelent: a JÚLIA KÜLÖNSZÁM 108. számában, 2021

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-380-6

- Kép: Shutterstock

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2021

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Judy Christenberry

Üzleti út

1. FEJEZET

Sally Rogers a Bailey’s General Store kirakatában állt, és próbálta szebben, ünnepélyesebben elrendezni. Az imént támadt egy ötlete, és amikor épp meg akarta valósítani, megszólította egy belépő idegen:

– Elnézést, a tulajdonost keresem.

Sally hátranézett a válla fölött, és megpillantott egy magas, karcsú, komoly arcú férfit. Fiatalabb volt, mint először gondolta, és várakozásteljesen nézett rá.

– Miért? – kérdezte enyhén ingerülten.

– Mert valamit meg akarok beszélni vele.

– Sajnálom, de most nem lehet. Jelenleg nagyon elfoglalt.

Sally ugyanis fáradt volt. Az áruház rengeteg munkát jelentett, és egyébként is még most sem tudta elfogadni a szülei váratlan halálát. Egyik napról a másikra át kellett vennie az üzletet, és számos döntést hoznia.

– Sajnálom, Miss, de azt hiszem, ebben a kérdésben nem maga dönt.

Sally kijött a kirakatból, és a füle mögé simított egy hosszú szőke hajtincset.

– De igen. Egyébként is rosszkor jött. Tényleg nincs időm beszélgetni.

– Maga a tulajdonos? – kérdezte döbbenten az idegen.

– Igen.

Sally keresztülvágott a helyiségen, és közben a tekintetével azt a tárgyat kereste, amit a kirakatba akart tenni.

Legnagyobb meglepetésére a férfi követte.

– Mit csinál itt?

– Nem mintha bármi köze lenne hozzá, de hozok egy létrát.

– Létrát? Minek?

Sally ironikusan elmosolyodott. Nyilván nem egykönnyen szabadul a fickótól.

– Ha feltétlen tudni akarja, szeretnék felakasztani egy inget a kirakatba.

A létra után nyúlt, de az idegen elvette tőle.

– Engedje meg, hogy én vigyem!

Sally bosszankodva megállt, a szeme szikrákat szórt.

– Köszönöm, de egyedül is boldogulok.

A férfi elmosolyodott.

– Nézze, beszélnem kell magával, és mivel nagyon elfoglalt, ennyi erővel akár közben segíthetek is.

Sally nagyot sóhajtott. Miután visszamászott a kirakatba, átvette a férfitól a létrát, felállította, és ráakasztotta az inget. Utána kiment az utcára, hogy szemügyre vegye a művét. Meglepődve látta, hogy a fickó megint követi.

– Jól néz ki – állapította meg a férfi. – Mióta lett a magáé ez az üzlet?

– Nemrég, a szüleim halála óta.

A férfi a földet bámulta.

– Nem csoda, hogy hamis információim voltak a tulajdonos személyéről.

– Azt hitte, én vagyok Bob Rogers? – kérdezte halkan Sally.

– Az édesapja volt?

– A szüleim meghaltak, és én örököltem az üzletet. – A férfi mereven nézte, mire Sally vállat vont. – Sajnálom, udvariasabban is fogalmazhattam volna, de még mindig nehezemre esik a részletekről beszélni. A szüleim autóbalesetben veszítették az életüket, a nagynénémmel és nagybátyámmal együtt. Azóta én vagyok a Bailey’s General Store tulajdonosa.

– Talán nem akarja teljesíteni a megállapodást. Úgy vélem, beszélnünk kéne róla, de azt hiszem…

– Nézze, fáradt vagyok, és fogalmam sincs, miről beszél – sóhajtott fel ismét Sally.

– Az édesapja tehát nem említette a tervezett látogatásomat?

Sally dermedten fordult a férfi felé, aki úgy festett, mintha egy divatmagazinból lépett volna elő, és meglehetősen idegenül hatott a kisvárosi környezetben.

– Honnan tudta volna az apám, hogy jönni fog?

A férfi egyik lábáról a másikra helyezte a testsúlyát, és hirtelen zavartnak tűnt.

– A nagyapám és ő megállapodást kötöttek.

– A nagyapja? Ki ő?

– Wilbur Hunt a denveri Hunt Corporationtől.

A férfi nyilvánvalóan arra számított, hogy Sally le lesz nyűgözve.

– Nem emlékszem, hogy találtam volna leveleket vagy iratokat a Hunt Corporationtől, amikor átnéztem az apám papírjait. Egyébként miféle megállapodásról van szó?

– A hónap második felében itt kellene dolgoznom az apjának.

Sally megrökönyödve meredt rá.

– Viccel. Ez nevetséges!

– Miért?

– Mert az apámnak elegendő segítsége van… volt a karácsonyi időszakra.

– Nem fizetett volna érte. A nagyapám meg akarta vásárolni az üzletet. – Amikor látta, hogy Sally készül félbeszakítani, felemelte a kezét. – Az apja hallani sem akart erről. De mivel maguk kiemelkedően jó forgalmat produkálnak, a nagyapám úgy vélte, tanulhatnék itt egyet s mást, mivel terjeszkedni akarunk több kisebb bolt nyitásával Coloradóban.

– Tehát az apámnak kellett volna megmutatnia, hogyan szoríthat ki minket a piacról? Sosem tett volna ilyet.

– Nem, megállapodtunk, hogy a közelben egyetlen üzletet sem veszünk át vagy nyitunk újra.

– Amint már említettem, nem találtam erre vonatkozó iratokat.

– Azt hiszem, a megállapodást szóban, kölcsönös bizalom alapján kötötték.

– Nem tudom elképzelni, hogy az apám belement volna ilyesmibe. Biztosan írásba foglalta volna. Csak akkor engedem dolgozni itt, ha aláírja a versenytilalmi záradékot.

– Sally? – csendült fel ebben a pillanatban egy hang a raktárból.

– Jövök. – Sally kényszeredetten az idegenre mosolygott. – Utána kell néznem, miről van szó. Elnézését kérem.

A raktárban a munkatársát, Billy Johnsont találta, aki meglehetősen zavartnak tűnt.

– Mi a baj, Billy?

– Nem tudom, mit kezdjek ezekkel a farmerekkel.

Sally szemügyre vette a nadrágokkal teli dobozokat.

– A férfiosztályon helyezze el a polcokon.

– De vannak itt női farmerek is.

Sally elmosolyodott.

– Azokat vigye a női osztályra, miután szétválogatta őket.

Billy már több mint húsz éve dolgozott a boltban. Kitűnő munkaerő volt, de már majdnem hetvenéves. Sally apja mindig azt mondogatta, hogy ő a legszorgalmasabb ember, akit valaha ismert, és még mindig jó erőben volt.

Miután Sally megmutatta neki, hogyan csoportosítsa a farmereket, visszatért az eladótérbe, ahol az idegen a pultnak dőlt.

– Szüksége van még valamire?

– Csak időre, hogy beszéljek magával.

– Sajnálom, de a karácsony előtti időszakban tényleg azt sem tudom, hol áll a fejem. Másfél hét múlva tartjuk a karácsonyi ünnepséget, és ilyenkor mindig nagyon sok a dolgom. Még egy csomó mindent el kell intéznem.

– Mit ért karácsonyi ünnepségen? – kérdezte a férfi.

Sally elmosolyodott.

– Egy városi ünnepet. A szüleim hívták életre, amikor háromévesek voltunk, és azóta minden évben megrendezésre került.

Eszébe jutott, hogy mindig mennyire élvezték ezt a rendezvényt az unokatestvérével, Pennyvel. A mostani karácsonyi ünnepség mindkettőjüknek nehéz lesz.

– Voltunk? – kérdezte meg az idegen némi szünet után. – Vannak testvérei?

– Nem, egyetlen gyerek vagyok. Az unokatestvéremre és magamra gondoltam. Amikor kicsik voltunk, feltétlen látni akartuk a Mikulást, ezért a szüleink úgy döntöttek, hogy elhozzák a városunkba. Felváltva öltöztek be a télapónak, és sokan eljöttek máshonnan is erre az eseményre.

A férfi fürkészve nézett rá.

– És mennyit lehet keresni ezzel?

A szarkasztikus hang és a kérdés egyaránt bosszantotta Sallyt.

– Semmit. Grátisz adjuk az italokat meg az ételt, és használt ruhát meg játékokat osztunk ki a rászorultak között. Természetesen ilyenkor nagyobb a forgalom a boltban is. Mindig az unokatestvérem, Penny gondoskodik a fenyőről, és én díszítem fel. Ezenkívül a többi önkéntessel együtt süteményt és mézeskalácsot sütünk. Meghitt hangulatú ünnep.

A férfi mintha megint zavarba jött volna.

– Lenyűgöző. Sok pénzt kereshetnének, ha nem ingyen adnák az ételt meg az italt.

– Inkább nem. A nagyvárosokban biztosan így megy, de nem az ilyen kis településeken.

– Lehetséges. De mérlegelhetné…

– Nem! Nem változtatunk – jelentette ki határozottan Sally.

– Mondták már magának, hogy makacs?

A fickó mosolya határozottan megnyerő. Sally gyorsan elfordult, hogy a férfi ne lássa a szemében a könnyeket. Az apja kedvesen mindig makacs szamárnak nevezte őt meg az anyját. Az emlékre elszorult a szíve.

– Hé, csak ugrattam, nem akartam megríkatni!

A férfi közelebb lépett, és megfogta Sally karját.

– Nincs semmi baj. Csak az apám is mindig ezzel élcelődött.

– Sajnálom. Valószínűleg itt szinte minden a szüleire emlékezteti.

– Így van.

Sally sietve letörölte a könnyeit. Nem akart arra gondolni, hogy milyen jólesett az idegen érintése, és milyen kellemes az illata.

Az ajtó fölötti csengő csilingelése zökkentette ki a gondolataiból. Sally gyorsan hátrább lépett, kihúzta magát, majd a belépő vásárlóhoz fordult. Mrs. Ellison cérnát keresett egy karácsonyi ajándékhoz, kifestőkönyvet az unokáinak, ezenkívül ajánlott Sallynek egy új arckrémet. Miután az idős hölgy elhagyta az üzletet, az idegen még mindig ott álldogált.

– Maga tehetséges üzletasszony – állapította meg.

– Köszönöm – felelte hűvösen Sally, és azon tűnődött, vajon a férfi meddig marad. – Mutathatok még valamit, mielőtt elmegy?

– Velem ebédelne? – kérdezte legnagyobb megdöbbenésére a fickó.

Sally szeme elkerekedett.

– Nem, sosem megyek ki délben.

– Akkor este?

– Jelenleg túl sok a dolgom.

– De ennie akkor is kell. Keresek valami szállást, és hatkor magáért jövök. Nem szívesen eszem egyedül.

Sally biztos volt benne, hogy semmit sem akar ettől a férfitól. Megint fájdalmasan belehasított a szülei hiánya. Sosem hagyták úgy elmenni valahová, hogy előtte ne intették volna óvatosságra. Elvégre ez a fickó idegen, a nagyvárosból jött, és már az értésére adta, hogy egész más elképzelései vannak az üzletről, mint neki.

De most egyedül maradt, és neki kell meghoznia a saját döntéseit. Idegesen bólintott, mert ösztönösen bízott a férfiban, noha nem ismerte.

– Itt csak egy jó étterem van, a Diamond Back, egyutcányira innen. Találkozzunk ott hatkor!

– Remek. Akkor viszlát!

A férfi ismét elmosolyodott, majd elhagyta az üzletet.

2. FEJEZET

Noha valóban rengeteg dolga volt, Sallynek a nap folyamán újra és újra eszébe jutott az idegen, akárcsak a látogatásának az oka.

Micsoda őrültség valakit betanítani, hogy egy nap majd átvehesse tőle az üzletet! Viszont ha egy versenytilalmi záradékkal bebiztosítja magát, akkor szívesen beavatja az üzletmenetbe, főleg, mert sürgős szüksége van munkaerőre.

Akkor legalább elmehetne ebédelni, mert most Billyn kívül csupán két kisegítője van. És Billy gyakran már öt óra tájban elmegy, mert esténként nincs szállítás.

A szüleitől megörökölt ház nagyon szép, és közvetlen az üzlet mögötti utcában áll. Tehát nincs messze a munkahelye. Mivel az ebédet és a vacsorát is otthonról hozta, gyakorlatilag mindig az üzletben volt.

Aznap kimondottan megkönnyebbült, amikor végre szünetet tarthatott. Elhatározta, hogy ebédidőben átnézi a könyvelést. Alig volt tizenhat, amikor az apja már beavatta ennek rejtelmeibe. Hányszor ültek együtt a könyvelés fölött, hogy minden rendben legyen! Sally természetesen tisztában volt azzal, hogy egyszer majd átveszi az üzletet, de azt hitte, erre csak akkor kerül sor, ha a szülei nyugdíjba mennek. A haláluk váratlan és nagyon korai volt.

Sally az aznap esti találkozójára gondolt. A fickó tényleg jóképű, de csak most ébredt rá, hogy még a nevét sem tudja!

Nem fordult elő túl gyakran, hogy idegenek érkeztek Bailey-be. A Coloradótól északra fekvő kisvárost hegyek vették körül, ezért nem volt egyszerű megtalálni.

A férfi tehát minden bizonnyal igazat mondott az apja és a Wilbur Hunt közötti megállapodásról. Mi másért jött volna ide? Mindazonáltal az apja egy szóval sem említette a dolgot az anyjának vagy neki. Persze senki sem számított a korai halálukra.

A nap lassan a vége felé közeledett, és Sallyt kínozni kezdte a kérdés, vajon nem követett-e el hibát. Hat felé már azon törte a fejét, hogyan mondja le ezt a vacsorát. Egyszerűen ne menjen el az étterembe? Természetesen a férfi tudná, hol találja, de talán olyan dühös lenne, hogy nem keresné meg.

Lelki szemei előtt hirtelen feltűnt az idegen arca, és rájött, hogy igenis találkozni akar vele. Kellemes változatosság lesz olyasvalakivel beszélgetni, aki nem idevalósi. Egy világlátott emberrel.

Végül hazament a nagy, üres házba, ahol korábban a szüleivel lakott. Levette a pulóvert és farmert, aztán egy kötött felső meg egy szűk fekete szoknya mellett döntött. Finoman kifestette magát, amit csak ritkán tett.

Pontban hatkor belépett a Diamond Back étterembe, de sehol sem látta a férfit. Ezért Diane Diamondhoz, a tulajdonos feleségéhez fordult.

– Helló! – üdvözölte mosolyogva az asszonyt.

– A vendéged ott ül a legjobb asztalunknál. Köszönjük, hogy másoknak is ajánlasz minket.

Sally megkönnyebbülten felsóhajtott, amiért Diane nem tett fel kellemetlen kérdéseket.

– Nagyon szívesen.

Elindult az asszony által mutatott irányba. A sarokhoz érve felfedezte az idegent az egyik asztalnál.

Ahogy közeledett, a férfi felállt, és kihúzott neki egy széket.

– Köszönöm – mondta Sally, és helyet foglalt.

Az idegen mosolyogva követte a példáját.

– Jól néz ki, Sally.

– Honnan tudja a nevem?

– A kisváros egyik előnye, nem? Az emberek szívesen beszélnek. Néhány dolgot már megtudtam magáról és az unokatestvéréről, Pennyről.

– Kérem, ne gúnyolódjon a kisvárosi embereken! Közel állnak a szívemhez.

– Elnézést. Ha jól emlékszem, ma délelőtt be sem mutatkoztam, mert annyira meglepett. Hunter Bedford vagyok.

– Jó estét, Mr. Bedford. Sajnálom, de azt hiszem, hiába tette meg ide az utat.

A férfi ismét elmosolyodott, kivillantva tökéletes fogsorát.

– Én ezt nem mondanám.

– Mr. Bedford, csak ma értesültem az apám és a nagyapja közötti megállapodásról. Amint már említettem, nem áll érdekemben, hogy betanítsam a versenytilalmi záradék aláírása nélkül.

Semmi esetre sem fogja hagyni, hogy a férfi nyomást gyakoroljon rá.

– Csakhogy maga nem ismeri a nagyapámat. A ma délelőtti beszélgetésünket követően felhívtam, és vázoltam neki a helyzetet. Nagyon megdöbbentette az édesapja halála, és kérte, hogy biztosítsam a részvétéről. Ezenkívül elmesélte, hogy ez egy szóbeli megállapodás volt, és nem talál semmi kivetnivalót abban, ha aláírom a versenytilalmi záradékot. Feltétlenül azt szeretné, ha Bailey-ben maradnék, hogy megismerjem az üzlete munkamenetét. És feltételezem, hogy a hónap hátralévő felében segítségre van szüksége. Természetesen úgy értem, hogy nem kell fizetnie érte.

Sally pár másodpercig gondolkozott a férfi szavain. Nem akarta elárulni, hogy bizony nagyon jól jönne a támogatás.

– Majd megbeszéljük – felelte végül.

Ebben a pillanatban megjelent a pincérnő, de Sally megkérte, jöjjön vissza később, mert még nem jutottak hozzá, hogy átnézzék az étlapot. Amikor a felszolgáló nemsokára ismét megjelent, közölték vele, hogy mindketten sült csirkét kérnek.

– Máris hozom – felelte a pincérnő vidáman, és közben ismét Mr. Bedfordra mosolygott.

– A kiszolgálás itt tényleg nagyon jó – jegyezte meg a férfi, miután a hölgy távozott.

– Ennek inkább az előnyös külsejéhez van köze, mint ahhoz, hogy idegen a városban, Mr. Bedford.

– Ezt bóknak veszem. De kérem, szólítson Hunternek!

– Rendben van, Hunter. Tehát mit kell megbeszélnünk?

– Még egyáltalán nem hagyta, hogy közöljem a mondanivalómat. Megegyeztünk a versenytilalmi záradékban, ezek után el tudja képzelni, hogy magának dolgozzak?

Sally ivott egy korty ásványvizet, aztán elmosolyodott.

– Egyáltalán honnan tud az üzletünkről? Kérem, mesélje el!

– A beszállítóinktól. A rendeléseikből magas forgalomra lehet következtetni, ami szokatlan egy kisvárosi áruházban.

– Nagy a vonzáskörzetünk, mert a közelben nincsenek nagyobb települések.

– Igen, ez nekem is feltűnt, amikor a térképre pillantottam. Sőt a környéken meglátogattam néhány üzletet. De messze a maguké a legnagyobb, és itt a legszélesebb a választék is. Véleménye szerint mi ennek az oka?

– Valószínűleg az, hogy a bolt már régóta a családunk tulajdonában van. A dédapám 1922-ben nyitotta meg, és az évek során folyamatosan bővült. Mindig így van, ha egy üzlet beindul, nem?

– Természetesen. Ezért is olyan vonzó ez a szemünkben. Vannak üzleteink Denverben, három Colorado Springsben és egy-egy Pagosa Springsben, Fort Collinsban meg Boulderben. És szeretnénk terjeszkedni.

– Miért nem vesznek számításba más államokat is?

– Eljátszottunk a gondolattal, de jobb szeretjük, ha minden közel van.

– Értem.

– Tehát hajlandó a hónap hátralévő részében alkalmazni, ha aláírom a versenytilalmi záradékot?

– Nem tudom. Még gondolkoznom kell rajta.

Sally fürkésző pillantást vetett a férfira. Kék szemében őszinteséget látott, és megállapította, hogy Hunter Bedford egyre rokonszenvesebb neki.

– Nem kell fizetnie, és megígérem, hogy nem teszek fel túl sok kérdést.

– Mit akar egyáltalán tudni? Számomra is új ez az egész, és nem is sejtem, mit akar tanulni tőlem.

Hunter Bedford ironikusan elmosolyodott.

– Pontosan én sem tudom, de meg kellett ígérnem a nagyapámnak, hogy eljövök ide.

A következő percben a pincérnő felszolgálta az ételt, és megkérdezte Huntert, kér-e még valamit.

– Köszönöm, nem. Fantasztikusan néz ki ez a fogás.

Újabb mosollyal ajándékozta meg a pincérnőt, amitől az valósággal elolvadt.

– Nem kéne flörtölnie a fiatal nőkkel. Talán soha többé nem jön el ide.

– Nem?

Sally arca megfeszült.

– Még semmibe sem egyeztem bele.

– Talán maradok még egy kicsit, hogy megpuhítsam.

Sally evett egy falat sült csirkét.

– Nem hiszem, hogy a nagyapja aláírja a versenytilalmi záradékot. Elvégre a környék nagyon szép, és bizonyára szívesen nyitna a közelben egy üzletet.

– Biztosított, hogy nem akar konkurenciát magának. Feltételezem, hogy ebben az időszakban nem könnyű mindenre odafigyelnie. Miért utasítaná vissza a segítséget? – kérdezte Hunter szelíden.

Ezzel érzékeny pontra tapintott. Reggelente Sallynek összeszorult a gyomra, amikor arra gondolt, mennyi munka vár rá. De miért akar segíteni neki ez az idegen? Ő most jelenleg három szerepben próbál helytállni: a sajátjában, az anyjáéban és az apjáéban. Karácsony után pedig mindig holt időszak következik.

De most?

– Gondolja, hogy menne magának ez a munka? – kérdezte, mert feltétlen többet akart tudni a férfiról.

– Ebben az időszakban minden segítségre szüksége lehet. Egyébként meg van valamennyi tapasztalatom.

– Dolgozott már a nagyapja vállalkozásában?

– Igen. Ő régi vágású üzletember, úgy véli, hogy a szakmát legalulról kell kezdeni.

Sally vágott egy grimaszt.

– Maga nyilvánvalóan nem örült ennek, igaz?

– A legtöbb részét élveztem. Az eladás mindenesetre ezek közé tartozott. Kedvelem az embereket.

– Nem szeretné a karácsonyt inkább a családjával tölteni?

– A nagyapám elvárja, hogy egészen szentestéig dolgozzak. Akkor már inkább itt vagyok, mintsem visszamenjek Denverbe.

– A nagyapja az egyetlen rokona?

– A nagyanyám már nem él, és a szüleim jó ideje elváltak. Az anyám karácsonykor valószínűleg nem is lesz Denverben.

A férfi láthatóan nem szívesen beszélt a családjáról.

– Fogadok, hogy a nagyapja azt szeretné, ha együtt töltenék az ünnepeket.

– Csak szenteste napjáig maradnék. Mi a véleménye?

– Még meggondolom. Ma este többet nem ígérhetek.

Sally kellemesebbnek találta Hunter társaságát, mint gondolta volna. De tényleg jó lenne nap mint nap együtt dolgozni vele?

A férfi kék szeme felragyogott.

– Rendben, akkor holnap találkozunk.

3. FEJEZET

Másnap Sally alig várta, hogy munkába induljon. Igyekezett bebeszélni magának, hogy nem Hunter Bedford miatt van így, hanem mert rengeteg az elintéznivalója még a karácsonyi ünnepség előtt.

Amint belépett az üzletbe, azt várta, hogy a férfi is hamarosan felbukkan. Délfelé már nem is számított rá. Pedig jól jött volna a segítsége.

Az üzlet természetesen ment olyan jól, hogy fizetni is tudott volna Hunter Bedfordnak. Sőt neki magának dolgoznia sem kellene. Az apja az elmúlt huszonöt évben rendszeresen félretett pénzt, amit aztán ügyesen befektetett. A megtakarításokból és a szülei életbiztosításának az összegéből legalább húsz évig gondtalanul élhetne, de Sally szívén viselte a vállalkozás sorsát.

– Ma nem ebédelsz, Sally? – kérdezte Mary, az egyik alkalmazott.

– De igen. Csak egy kicsit elálmodoztam. Kösz, Mary.

Sally a hátulsó helyiségbe ment, ahol egy asztal volt székekkel, valamint egy hűtő és egy mikró.

Leült az asztalhoz, és enni kezdett. Közben arra gondolt, örülnie kellene, hogy nem jelent meg Hunter Bedford. Mindazonáltal be kellett vallania, hogy izgatónak találta a vele való találkozást, és kellemes változatosságot jelentett az egyhangú hétköznapokban. De egyedül is kitűnően boldogul.

Ethel, a másik alkalmazott lépett be a helyiségbe.

– Sally, van itt egy férfi, aki…

– Máris megyek – felelte Sally, és felugrott.

Tehát visszajött! Gyorsan hátrasimította a haját, és az eladótérbe sietett. Legnagyobb csalódására csak egy overallt viselő farmert látott.

– Jó napot! Segíthetek valamiben?

– Igen, asszonyom. Joe Sanders vagyok. A feleségem kinézett itt egy karácsonyi ajándékot. Megmutatná, kérem?

– Ó, Mrs. Sanders! Igen, természetesen. Jöjjön velem!

– Van egy kis gond.

Sally megállt, és a férfira nézett.

– Mi a gond?

Joe Sanders láthatóan zavarba jött.

– Nos, a feleségem mondta, hogy száz dollárba kerül, és… és nincs ennyi pénzem. Lehetne, hogy most csak harmincöt dollárt fizetek, aztán januárban és februárban ugyanennyit? Megbízható ember vagyok.

Sally elmosolyodott.

– Elhiszem, Mr. Sanders. És igen, fizethet részletekben is.

A férfi elvörösödött.

– A feleségem nagyon csalódott lenne, ha nem kapná meg ezt az ajándékot karácsonyra. Ő mintha még mindig hinne a Mikulásban.

– Megértem. Írok egy szerződést. De először mutassa meg, miről van szó!

Miután félretette a kiválasztott árut, Mr. Sanders fizetett, majd aláírta a szerződést, Sally pedig visszament a pihenőhelyiségbe. A férfi kérése ismét tudatosította benne, milyen fontos az itteni munkájuk. Az apja már tizenöt évvel ezelőtt lehetővé tette, hogy a vevők részletre fizessenek. Más üzletekben viszont az a bevett szokás, hogy a vevő az árut csak az utolsó részlet befizetése után kapja meg.

Egész délelőtt Hunter Bedfordon járt az esze. Egy hozzá hasonló nagyvárosi ember biztos nem helyeselné az eljárásukat, és ő szívesen beszélne erről vele. Kár, hogy erre már nem kerülhet sor. Természetesen csak ezért bánja, hogy a férfi mégsem jött el.

Zárás után húsz perccel Sally elindult hazafelé. Negyedórával később csörgött a telefonja. Valószínűleg Penny lesz az. Azóta nem beszélt vele, hogy kint volt nála a ranchen vacsorázni.

– Halló! – szólt bele Sally a kagylóba.

– Halló, Sally, itt Hunter. Elnézést szeretnék kérni, amiért ma nem tudtam bemenni az üzletbe. Denverbe kellett utaznom, hogy elhozzam a nagyapám által aláírt szerződést a versenytilalmi záradékkal együtt. Gondoltam, biztos akar lenni a dolgában, mielőtt alkalmaz. Holnap reggel akkor az üzletben leszek.

– Hunter, még nem mondtam igent…

– Várjon, míg elolvassa a nagyapám levelét, és aztán döntsön!

– Rendben. Biztosan találok feladatot magának, ha dolgozni akar.

– Persze hogy akarok. Csak egy probléma van. Az apja azt mondta, hogy maguknál lakhatok. Tudom, hogy ez most már lehetetlen, de talán tudna ajánlani valamit?

Sally egy pillanatra eljátszott a gondolattal, hogy befogadja Huntert. Bailey azonban kisváros, és az emberek imádnak pletykálni.

– Csak egy panzió van itt – felelte ezért inkább. – Igazán kellemes hely.

– Rendben. Megkérdezem, hogy van-e szabad szobájuk. Holnap reggel találkozunk. Jó éjt, Sally!

– Jó éjt, Hunter!

Az elképzelésre, hogy másnap viszontlátja a férfit, Sally szíve gyorsabban kezdett verni. Pedig tudta, hogy csupán munkáról van szó. Hogy ebben megerősítést nyerjen, végiggondolta, milyen feladatokat bízhatna Hunterre. Így a szokásosnál tovább maradt fenn, és amikor végre ágyba bújt, gyorsan elaludt.

Amikor másnap reggel csörgött a vekker, csak nehezen kelt fel. Egyedül az hatott rá serkentően, hogy viszontlátja Huntert. A megszokottnál fél órával később esett be kissé zihálva az üzletbe, ahol Billy már a hátsó bejáratnál várta.

– Elnézést, Billy, de elaludtam – mentegetőzött. – Biztosan fázik.

– Melegen öltöztem – felelte a férfi, miközben összedörzsölte kesztyűbe bújtatott kezét.

– Helyes. Főzök egy kávét. – Sallyt furdalta a lelkiismeret, amiért a hidegben megvárakoztatta az idős férfit.

– Rendben. Te is iszol egyet?

– Most nem, inkább majd később.

Sally besietett az üzletbe, és az elülső oldalon felhúzta a redőnyt. Az ajtó előtt ott állt Hunter.

– Azt hittem, korábban kezd.

– Elnézést, de ma elaludtam – mentegetőzött Sally egy kicsit bosszúsan, amiért a férfi első napja így kezdődik.

Vajon mit gondol most róla?

– Nem probléma. Én jöttem túl korán. Minden rendben?

– Köszönöm, igen. Jól vagyok.

Hunter belépett az üzletbe.

– Tehát mivel kezdünk?

– Először is egy kicsit összepakolok. Azaz az árukat rendesen visszateszem a helyükre, és megbizonyosodom róla, hogy a próbafülkében nem maradt semmi.

– Rendben. Utánanézek.

Hunter elindult a fülkék irányába. Sally utánanézett. Tulajdonképpen nem várhatja el tőle, hogy ilyesmit csináljon. Ő is nekiállt a rendrakásnak, és fél óra múlva már végeztek is. Megkérdezte Huntert, inna-e egy csésze kávét.

– Szívesen – felelte a férfi mosolyogva. – De mi van, ha most jön valaki?

– Hátul is halljuk az ajtó fölé szerelt csengőt.

Amikor beléptek az eladótér mögötti helyiségbe, ott találták Billyt, aki éppen kávézott.

– Billy, ő Hunter Bedford – mutatta be Sally Huntert. – Néhány hétig nálunk fog dolgozni. Hunter, ő Billy Johnson. Billy már régóta a munkatársunk, és szinte minden nehéz fizikai munkát ő végez. Nélkülözhetetlen az üzletben.

Miután a két férfi üdvözölte egymást, és kezet ráztak, Billy felhajtotta a kávéját.

– Kezdek is, Sally – mondta, és távozott.

Sally Hunterhöz fordult.

– Az apám és Billy régóta barátok voltak – mondta halkan. – Az apám mindig azt mondogatta, hogy senki sem dolgozik olyan keményen, mint Billy.

– Jó, ha az embernek olyan munkatársa van, akiben tökéletesen megbízhat.

– Ez igaz.

Egy másodpercre találkozott a tekintetük, és Sally észrevette, hogy megborzong.

A következő pillanatban megszólalt az ajtónyitást jelző csengő, és ő felpattant.

– Hagyja, majd én megyek! – ajánlotta fel Hunter.

– Nem. Még senkit sem ismer. Inkább én. – Sally belépett az eladótérbe. – Üdvözlöm, Mr. Jackson! Miben segíthetek?

– Jó reggelt, Sally! Karácsonyi ajándékot szeretnék a főnökömnek.

Sally tudta, hogy a férfi Mr. Graynek dolgozik a városszéli istállókban.

– Amikor legutóbb itt járt, munkáskesztyűket keresett. Az ünnep után akarja megvenni.

– Tökéletes! Hol találok ilyet?

– Erre!

Sally előrement, és mutatott három különböző fajtát. Miután Mr. Jackson választott, a kasszához mentek, ahol Sally egy piros dobozba tette a kesztyűt.

– Így. És boldog karácsonyt!

– Köszönöm, és magának is.

Mielőtt a férfi az ajtóhoz ért volna, az kinyílt, és belépett két fiatal nő. Sally odament hozzájuk.

– Jó reggelt, hölgyeim! Karácsonyi bevásárlást terveznek?

– Pontosan. A lányaink mindig ugyanazt az ajándékot akarják, mert mindig együtt játszanak. De nincs szükségünk segítségre, mert jól ismerjük a választékát.

– Ha nem lennék itt, amikor fizetnének, egyszerűen nyomják meg a pénztárnál lévő gombot!

Sally vissza akart menni a hátulsó helyiségbe, de ebben a pillanatban belépett a következő vevő. Egy férfi, akit nem ismert. Tehát az elválasztófüggönyhöz lépett, és bekiabált:

– Hunter, idejönne, kérem?

A férfi azonnal megjelent.

– Egy úr van itt, akit nem ismerek, tehát maga szolgálhatja ki. Mozgalmas délelőtt ígérkezik.

– Legalább gyakorlok egy kicsit.

Sally figyelte, ahogy Hunter odamegy az idegenhez, és a férfiosztályra vezeti. Csak most ébredt rá, hogy jó volt alkalmazni egy férfi eladót. Persze senki sem pótolhatja az apját, de némelyek a női alkalmazottakkal szemben elfogódottak, mások meg flörtölnek velük.

Nem sokkal később belépett Sally kedvenc vevője az üzletbe.

– Mrs. Grabowski, hogy van? Elég meleg van az otthonában?

– Ó, igen. Ma reggel be se gyújtottam – mesélte az idős hölgy, aki már hosszú évek óta megbecsült vevő volt itt.

– Tényleg spártai életmódot folytat. Nekem ma reggel fel kellett állnom a kályhára, hogy egy kicsit felmelegedjek.

– Bolond lány! Az apja sosem… Ó, sajnálom, Sally, nem kellett volna… Néha olyan feledékeny vagyok. Cérnára lenne szükségem.

Az apja említése sokkolta Sallyt, de gyorsan összeszedte magát. A rövidáruosztályra vezette a hölgyet, és miután kiszolgálta, a pénztárhoz ment, ahol a két korábbi nő ajándékait is becsomagolta.

Végül Hunter is megjelent ott az idegen úrral, és dobozokba csomagolta a kiválasztott ruhadarabokat. Sally átadta a számlát. Jelentős összeg volt.

– Tudja, ki volt ez a férfi? – kérdezte Sally, miután az idegen távozott az üzletből.

– Talán személyes beszélgetést kellett volna kezdeményeznem vele? – vonta fel Hunter a szemöldökét.

– Csak azon tűnődöm, honnan jött, mert még sohasem láttam.

– Épp most vásárolta meg a Gibson-farmot. A felesége és ő ott akarják tölteni a nyugdíjas éveiket.

– De jó! Tom és Ellen remélték, hogy karácsonyig eladják a farmot. Nem is tudtam, hogy találtak rá vevőt.

– Örülök, hogy tájékoztathattam erről – jegyezte meg Hunter.

– Ez is nagyon fontos. Mi kicsiny közösség vagyunk, és ismerjük egymást.

– Nyomtassunk egy körlevelet, és osztogassuk?

– Ez a szarkazmus nem helyénvaló. Minél többet tudunk a vevőinkről, annál jobban tudunk segíteni nekik.

Sally újra ráébredt, hogy Hunter és ő teljesen különböző világokból jöttek. Nagyon sok mindent meg kell tanítania a férfinak.

– Csak csipkelődtem. Egyébként van itt valami újság? Azonnal elő kell fizetnem rá!

– Úgy látom, mulat rajtam, de igen, van egy napilapunk. Az üzlet előtti ládában találja. Abból sokat megtudhat a vevőinkről – magyarázta Sally a gúnyolódás miatt kissé bosszúsan.

– Igen, egy kicsit talán tényleg mulattam magán. De sokkal okosabb annál, hogy ezt felvegye.

– Valószínűleg.

Hunter elmosolyodott.

– Biztosan. A szüleim megtanították, hogyan ismerhetem fel az okos embereket.

Mielőtt Sally válaszolhatott volna, megérkezett Mary és Ethel. Sally bemutatta nekik Huntert, és közölte, hogy az elkövetkező néhány hétben a férfi itt fog dolgozni velük. A két idősebb nő valósággal elolvadt Hunter sármos mosolyától és a szavaitól, miszerint örül, hogy megismerheti őket.

Sally javaslatát, hogy mutassák meg neki a különböző osztályokat, mindketten lelkesen fogadták. Sally magukra hagyta őket, és örült, hogy végre van egy kis ideje magára – legalábbis ezt próbálta bebeszélni magának.

Egészen ebédig a könyveléssel bíbelődött. Utána ismét kiment az eladótérbe, és meglepve állapította meg, milyen sok a vevő. Nagyon elmerülhetett a munkában, mert nem is hallotta az ajtócsengőt. Nemcsak a két női alkalmazottja, hanem Hunter is kiszolgált, miközben sokan sorban álltak. Sally rögtön csatlakozott a munkatársaihoz, miközben újabb és újabb vevők érkeztek. Tehát beállt a pénztárba.

Pár óra múlva alábbhagyott a roham, és Sally a hátsó helyiségbe küldte Maryt meg Ethelt kávézni.

– Ha majd visszajönnek, Hunter is mehet egy kicsit pihenni – mondta.

– Tud kávét főzni magának? – kérdezte Mary.

– Remélhetőleg, különben nem kap.

Hunter kisfiús vigyorra húzta a száját.

– Ne féljen, Sally, menni fog!

– Gondoltam. – Sally hátat fordított a férfinak. Hihetetlenül vonzó, amikor mosolyog, állapította meg. – Úgy látom, újra el kell rendezni a farmereket.

– Máris csinálom.

– Nem! Én… na jó, köszönöm.

Miközben Hunter a farmerekhez ment, és nekilátott, hogy gondosan összehajtogassa őket, Sally más feladatot keresett. Muszáj elfoglalnia magát valamivel, különben egész nap a férfit bámulná.

Még jól emlékezett egy fiatalemberre, aki valaha kisegítőként dolgozott náluk. Akkoriban azt hitte, hogy szerelmes belé, de az apja figyelmeztette – lehet, hogy jóképű, de a viselkedésével akadnak problémák. Vajon Hunter is a sármját akarja bevetni nála, vagy inkább a képességeivel szeretné meggyőzni őt?

Sally gyanította, hogy inkább az előbbiről lehet szó. Legfőbb ideje, hogy kijelölje a férfi határait. Hunter azt mondta, hogy szenteste napjáig marad, de talán jobb lenne, ha csak néhány napot dolgozna itt, aztán visszatérne Denverbe.

Megcsördült a telefon, és Sally felvette a kagylót.

– Bailey’s General Store – jelentkezett be vidáman.

– Sally Rogersszel beszélek?

– Igen. Miben segíthetek?

– Üdvözlöm, Miss Rogers, itt Wilbur Hunt beszél. Remélem, az unokám rendesen viselkedik.

Sally elmosolyodott.

– Jó napot, Mr. Hunt! Nagy segítséget jelent számomra.

– Örömmel hallom. Beszélhetnék vele?

– Egy pillanat! – Sally félretette a kagylót, és a telefonhoz hívta a láthatóan meglepett Huntert. – A nagyapja az.

A férfi a homlokát ráncolva ment oda.

– Halló, nagyapa?

Sally a legtávolabbi osztályra ment. Noha feszülten fülelt, nem hallott semmit. Talán visszarendeli a nagyapa az unokáját Denverbe? Ezzel megoldódna az ő problémája, jóllehet váratlanul gyorsan.

– Mikor akar elutazni? – kérdezte Huntert, miután a férfi befejezte a beszélgetést.

– Miért utaznék el?

– Azt hittem, a nagyapja ezért hívta.

Hunter arcán ismét megjelent a kisfiú vigyor.

– Csak azt akarta tudni, hogy rendesen dolgozom-e. Fontosnak tartja, hogy megkeressem a kenyeremet.

– Erről akartam beszélni magával. Ma nagy volt a forgalom, ezért pont annyit akarok fizetni magának, mint Marynek és Ethelnek. Így fair.

– Nem várom el, hogy fizessen nekem. Azért jöttem, hogy gyakorlati tapasztalatokat gyűjtsek.

– Ha így megy tovább, a következő hetekben azt sem tudjuk majd, hol áll a fejünk.

– Megcsinálok mindent. Csak szólnia kell.

– Van valami, amiben tényleg segíthetne.

– Persze. Miről lenne szó?

Sally elmosolyodott, mert tudta, hogy a kérése meg fogja lepni a férfit.

– Játssza el nekem a Mikulást!

4. FEJEZET

Hunter meredten bámult rá.

– Hogy mit mondott?

– El kéne játszania a Mikulást. Már meséltem, hogy az apám és a nagybátyám minden évben belebújt a Nagyszakállú jelmezébe. De ezúttal nincs senki.

Hunter gondolkozott egy kicsit.

– Nem tudok bánni a gyerekekkel – jelentette ki végül komoly ábrázattal.

– Hamar megtanulja.

– Valaki mást kell keresnie, aki jobban ért a kicsikhez. Egyébként sincs jelmezem.

– Nekem van. Maga körülbelül ugyanolyan magas, mint az apám volt. Ő egy kicsit ugyan meghízott, de majd egy párnával kitömjük a kabátot. Remekül fog állni.

– Tényleg azt várja, hogy egész egyedül eljátsszam a Mikulást? Még segítőm sem lesz?

– Biztos vagyok benne, hogy egyedül is jól fog boldogulni.

– Nem, nem! Szükségem van egy segítőre. Például magára – jegyezte meg mosolyogva Hunter.

Sally megdermedt.

– Ezt még át kell gondolnom.

– Mit kell ezen töprengeni? Talán fél elvegyülni az emberek között?

– Szó sincs róla! Csak nem értem, miért van rám szüksége. Meghallgatja a gyerekek kívánságait, és azt mondja, hogy megteszi, amit tud. Semmi üres ígérgetés! Mert az szabályellenes. Aztán készítenek magáról egy képet, és elmennek.

– Lefényképeznek? Ez tönkreteszi az imidzsemet.

– Miféle imidzsről beszél?

Sallynek az volt az érzése, hogy Hunter megint cukkolja.

A férfi épp válaszolni akart, de ekkor megszólalt az ajtónyitást jelző csengő, és több vásárló is belépett.

– Később – mondta, majd mosolyogva odament az érkezőkhöz.

Sally megállapította, hogy jól csinálja a dolgát. Mary és Ethel nyilván tökéletesen betanították. Hirtelen észrevette, hogy Hunter feltűnés nélkül int neki, mire odasietett.

– Segíthetek?

– Mr. Carson feleségének segítségre van szüksége a férfiosztályon.

– Természetesen, Mrs. Carson. Mit tehetek önért?

– Egy ajándékot szeretnék – felelte a hölgy, és közben a férjére pillantott.

Sally elindult vele a férfiosztály felé, és közben az elképzeléseiről faggatta. Végül Mrs. Carson egy kis hordozható tévé mellett döntött. Sally megkérdezte, szüksége van-e még valamire.

– Már semmi kedvem ehhez a nagy felhajtáshoz. Időben beszereztem a karácsonyi ajándékokat, a férjemet leszámítva, mert neki nem könnyű találni valamit.

– Akkor igyunk meg egy csésze kávét! Így legalább nem látja, hogy a férje, mit vásárol.

Sally a hátsó helyiségbe vezette a hölgyet, és kávét főzött. Aztán mindketten leültek az asztalhoz, és elbeszélgettek. Végül emlékeztette Mrs. Carsont a karácsonyi ünnepségre, és megkérdezte, hogy esetleg tudna-e hozni valamit.

– Azt hiszem, igen. Jó, hogy említi, Sally. Vannak még jó állapotban lévő játékok és ruhák, amelyeket szívesen odaadok.

– Nagyszerű. Én… Igen, Hunter? – fordult Sally az ajtóban felbukkanó férfihoz.

– Nem szívesen zavarom meg a hölgyeket, de Mr. Carson tudni szeretné, hogy a felesége végzett-e a vásárlással.

– Igen – felelte mosolyogva Mrs. Carson.

– Ez jól ment – állapította meg Hunter, miután a házaspár elhagyta az üzletet, és leült Sally mellé az asztalhoz.

– Igen, mind a ketten régi barátai a szüleimnek, és nagyon kedves emberek. Emlékeztettem Mrs. Carsont a karácsonyi ünnepségre. Játékokat és ruhákat fog ajándékozni.

– Tulajdonképpen ki veszi át ezeket?

– Mi. Az emberek behozzák az adományokat az üzletbe, mi megnézzük, és eldöntjük, hogy alkalmasak-e ajándékozásra.

Hunter a fejét csóválta.

– Hogy lesz időnk erre a karácsonyi csúcsforgalomban?

– Kevesebb kávészünetet tartok – felelte mosolyogva Sally.

– Pedig én kimondottan élvezem ezeket a pihenőket, főleg magával.

Sally hallgatott egy kicsit, mert a levegő hirtelen szikrázni kezdett körülöttük.

– Talán egyszerűen magára ruházom ezt a feladatot.

– A vevőkkel jobban boldogulok.

– Valószínűleg igaza van.

– Úgy hangzik, mintha ez rossz lenne.

– Nem, csak…

Az ajtócsengő megint félbeszakította őket.

– Majd én. – Hunter felállt, és az eladótérbe sietett.

Sally megkönnyebbült, mert ha nem vigyáz, a végén még mindent megad a férfinak, amit csak követel tőle.

Lassan felemelkedett, és az áruátvételhez sietett.

– Billy? Van dolga?

– Nincs. Épp egy új szállítmányra várok.

– Értem. Elmenne a raktárba, és elhozná a karácsonyi dekorációt?

– Szívesen.

Sally felsóhajtott. Billyvel sokkal egyszerűbb, mert mindent megtesz, amire kéri. Egyszerűen nélkülözhetetlen, az árufelvételnél és a raktárban mindent rá lehet bízni. Hunterrel egészen más, mert a közelében képtelen tisztán gondolkozni.

Fel-alá kezdett járkálni a helyiségben, és azon töprengett, vajon mit tartogat még ez a nap. Az unokatestvére, Penny megígérte, hogy ajándékoz nekik egy karácsonyfát. Majd megbízza Billyt, hogy állítsa fel a fenyőt a város központjában. A díszítésnél segítségre lesz szüksége, és mivel az a tennivaló eléggé el fog húzódni, az üzletben gondoskodnia kell elegendő személyzetről.

Billy megjelent több dobozzal, és Sally tudta, hogy ezt még továbbiak követik.

– Köszönöm, Billy. Maga valóban pótolhatatlan.

– Oké.

Sally elmosolyodott, mert az „oké” volt a férfi kedvenc szava. Kár, hogy Hunter nem olyan könnyen szerethető, mint Billy.

Mintegy végszóra felbukkant a férfi.

– Miért mosolyog?

– Valami vidám dologra gondoltam. Baj van?

– Nem, tulajdonképpen nincs. A hölgyek mondták, hogy kérdezzem meg magát, de azt hiszem, tudom a választ.

– Miről van szó?

– Hétvégén is dolgoznom kell?

– Talán valami mást tervezett?

– Nem.

– Akkor jó lenne, ha szombaton be tudna jönni.

– Oké. – Hunter kíváncsian nézett az elmosolyodó Sallyre. – Mi olyan vicces?

– Csak… csak eszembe jutott valami.

– A legtöbb vevő szombaton jön?

– Igen. Ráadásul jövő héten kapjuk meg a karácsonyfát, és valószínűleg szükségem lesz Billy segítségére. Addig talán maga foglalkozhatna a szállításokkal.

– Rendben. Annak megfelelően kell öltöznöm.

Sally elfojtott egy mosolyt, mert a férfi elegáns inget és szürke nadrágot viselt, míg a legtöbb vevő farmerben jött.

– A farmer jó lenne.

– Nem gond.

– Köszönöm, Hunter.

A férfi elfordult, hogy visszamenjen az eladótérbe. Sally utánanézett, és eltűnődött, milyen lehet farmerben. Valószínűleg csábos, hiszen izmos, és feltehetően rendszeresen jár fitneszterembe.

És a munka helyett már megint őrá gondol! Pedig rengeteg a dolga, nem utolsósorban a karácsonyi ünnepség előkészületeivel. Közben egyáltalán nem volt karácsonyi hangulatban.

Ez lesz az első ünnep a szülei nélkül.

Billy újabb dobozokkal jelent meg.

– Tegye csak oda őket! Aztán egyiket a másik után átnézzük.

Miután Billy elhagyta a helyiséget, Sally kinyitotta a legfelső dobozt. A díszek nagy részét az édesanyjával együtt barkácsolta. A nagyokat könnyű volt megtalálni. Legfelül voltak buborékfóliába csomagolva, és tavaly készítették őket. Sally elmerengve végighúzta a kezét a kedvenc darabján. Egy évvel ezelőtt csinálta, akkor még sejtelme sem volt róla, hogy hamarosan milyen tragédia történik.

A szeme megtelt könnyel. Tavaly olyan boldog volt! Mindenkinek nagyon tetszett a karácsonyi ünnepség. A szülei mindig éreztették vele, mennyire szeretik. Annak idején több gyereket is terveztek, de az anyjával a sokadik vetélés után közölte az orvosa, hogy egy további terhesség kockázatos lehet. Ezért maradt ő egyetlen gyerek. A szülei egyre több mindent bíztak rá, mert tudták, hogy egyszer majd ő veszi át az üzletet. Remélte, mindent megtanítottak neki, amit tudnia kell, és hogy büszkék lennének rá.

– Mik ezek? – kérdezte Hunter, amikor visszatért a pihenőhelyiségbe, és ezzel kizökkentette az ábrándozásból.

– A városban felállítandó fenyőfa díszei.

A férfi közelebb lépett, és szemügyre vette a Sally kezében tartott darabot.

– Szép. Hol vette?

– A legtöbbet az édesanyám és én készítettük. Ezt itt tavaly csináltuk, de idén valószínűleg megszakad a sor.

– Miért?

– Ööö… túl sok időt vesz igénybe. Ki sem látszom a munkából… a történtek után. De azt hiszem, elég is ennyi dísz. Tavaly meglehetősen sokat készítettünk, hogy pótoljuk a régieket.

– Miben segíthetnék?

Sally szipogott, és visszapislogta kibuggyanni készülő könnyeit.

– Talán a díszítésben, miután felállítottuk a fát? Jövő hét csütörtökön vagy pénteken hozzá kell fognunk, akkor elkészülünk szombat estére, amikor is a karácsonyi ünnepség kezdődik.

– Rendben. Fényfüzérek is kerülnek a fára?

– Igen. Ez a legnehezebb rész. Általában január másodikáig világítanak a fények. Természetesen ilyenkor nagyobb a villanyszámla, de apa szerette, ha január másodikáig meghagytuk.

– És ki fizeti az áramot?

– Mi. De kapunk kedvezményt.

– Leírhatják költségként?

– Természetesen.

Sally megint rádöbbent, hogy ő és Hunter mennyire különböznek egymástól. A férfi mindig számításba veszi a költségeket is, ahelyett hogy valamit a maga kedvéért csinálna. Talán a nagyvárosi meg a kisvárosi élet közötti különbség az oka, és Sally pontosan tudta, hogy ő melyiket részesíti előnyben.

– Ráadásul fel kell díszítenem az üzletet is – folytatta. – Itt is felállítunk egy fát, girlandokat és díszeket akasztunk rá. Persze ez sok helyet elvesz, de csak rövid időre. Remélem, hogy magát és a többieket nem zavarja.

– Természetesen nem. Már azt hittem, hogy megfeledkezett az üzletről. A nagyapám mindig ünnepélyesen feldíszít mindent. A vevők valószínűleg el is várják.

– Nem, nem felejtettem el, csak elhalasztottam. Mindenki nagyon megértő, de az élet megy tovább. Mindent úgy kell feldíszítenem, ahogy anya és apa tették. Örülnék, ha segítene ebben.

– Ha holnap túl sok a dolog, csinálhatjuk szombaton is. Egyébként sincs más dolgom.

– Köszönöm. Nagyvonalú ajánlat.

Sally elmosolyodott, és jóleső melegség járta át a szívét. Talán mégsem lesz olyan rémes ez a karácsony.

Hunter elfordult.

– Már megint sokan vannak. Szeretne még pihenni egy kicsit? Majd azt mondom a többieknek, hogy itt van dolga, és nem tud jönni.

– Nem szükséges. Máris megyek.

A vevőktől Sally megtudta, hogy szombat reggelre hóvihar várható. Ezért is voltak most olyan sokan, mert rossz időben már senki sem merészkedik az utcára. Talán délelőttre be is zárhat. A munkatársait feltétlen utasítania kell, hogy maradjanak otthon.

Zárás körül néhány vevő még mindig a boltban tartózkodott. Sally udvariasan megkérte őket, hogy fáradjanak a pénztárhoz.

– Az édesapja sosem sürgetett minket – panaszkodott az egyik asszony.

– Sajnálom, hölgyem, de egyedül vagyok. Korábban hárman voltunk, ezért maradhattak tovább.

Az asszony elvörösödött.

– Elnézést, Sally! Még mindig nem tudom elhinni, hogy tényleg meghaltak. Maga valószínűleg folyton rájuk gondol, ugye?

– Igen, de megpróbálok olyan türelmes lenni, mint az apám volt. Az üzlet volt az élete.

– Így igaz. És mindannyian tudjuk, hogy maga is mindent megtesz.

– Köszönöm, Mrs. Crawford, ez kedves öntől.

Miután az asszony kifizette a kiválasztott árucikkeket, Sallyre mosolygott.

– Meglátja, egyszer majd könnyebb lesz. Az élet megy tovább.

– Igen. Kellemes estét!

Sally az asszony után nézett, ahogy utolsóként elhagyta az üzletet.

– Megnehezítette a dolgát? – kérdezte Hunter halkan, és megállt Sally mellett.

– Nem, a szüleimről beszélgettünk. Nem is tudatosult bennem, hogy kettőjük halála mekkora sokkot jelentett az itteni embereknek.

Rövid csönd után Hunter megszólalt:

– Hogy mindenkinek könnyebbé tegyük egy kicsit, feldíszíthetnénk például az üzletet. Ha tényleg hóvihar közeledik, holnap befejezhetjük, mert úgysem lesz sok vásárló.

– Ez igaz, de csak akkor jöjjön, ha a vihar elvonult.

– Hm, meglátjuk.

– Hogy érti?

– Valószínűleg felkelek a szokott időben. Tehát kilenckor találkozunk?

– Akkor talán még nem is leszek itt. Legalább hívjon fel előtte!

– Rendben. Velem vacsorázik?

– Nem, nem hiszem.

– Ne csinálja ezt! Nem szívesen eszem egyedül. Nem könyörülne meg rajtam?

Hunter esdeklő tekintete láttán Sally elnevette magát.

– Nem hiszem, hogy itt sokáig egyedül maradna. Hamar lenne társasága.

– Azt akarja bebeszélni nekem, hogy inkább egyedül ül a tányérja előtt? Kizárt dolog.

Sally csüggedten nézett a férfira.

– Nem akarok bebeszélni semmit, de nem jó folyton étterembe járni.

– Akkor hadd főzzek én… a maga konyhájában.

– Tud főzni?

– Meglehetősen jól. Bevásárolok, aztán elmegyek magához. Rendben?

– Ööö… jól van.

– Helyes. – Sally legnagyobb meglepetésére Hunter előrehajolt, és megpuszilta az arcát. – Már alig várom.

A lány pár percig mozdulatlanul állt ott. A szülei gyakran megölelték, és meg is puszilták. De a haláluk óta az unokatestvérén kívül, aki üdvözlésképpen mindig átölelte, senki sem érintette meg. Főleg nem egy férfi! Tisztáznia kellene Hunterrel, hogy nem puszilhatja meg. Csakhogy a férfi tetszik neki…

Nagyon is. Ám valamit mondania kell neki, ha meg akarja őrizni vele szemben a három lépés távolságot. Akkor is, ha két hét múlva elutazik. Az anyja biztosan figyelmeztette volna, hogy ne szeressen bele egy olyan férfiba, aki csak rövid ideig marad. Az apja meg kiselőadást tartott volna…

Csakhogy már egyikük sincs itt, és ő egyedül magára van utalva. Tényleg töltsön el több időt Hunterrel, hogy közelebb kerüljenek egymáshoz? Nem, természetesen nem. Elvégre a férfi visszatér a nagyvárosba, és ő soha többé nem fogja viszontlátni. Nemrég súlyos veszteséget kellett elviselnie, és nem akar hasonló időszakot újra átélni. Ennek következtében a kapcsolatának Hunterrel szigorúan üzleti természetűnek kell maradnia.

Mary és Ethel zökkentették ki a borús gondolataiból, amikor hozták a kabátjukat, hogy elbúcsúzzanak. Miután Sally a lelkükre kötötte, hogy másnap reggel csak akkor jöjjenek be, ha elvonult a hóvihar, a két nő elhagyta a kisáruházat.

Sally rendet csinált az eladótérben. Aztán lekapcsolta a világítást, bezárta a bejárati ajtót, és a hátsó ajtón át elhagyta az üzletet. Lassan átvágott az utcán a szülei háza felé. Nagyon szép épület volt, tökéletesen alkalmas egy nagy családnak. Talán egyszer majd gyerekei lesznek. Legalábbis remélte. Akkor a családot és a munkát könnyebben össze tudja majd egyeztetni.

Belépett a házba, és megpróbálta Hunter szemével nézni. Vajon a férfinak is van saját lakása?

Hirtelen megborzongott, mert kimondottan hűvös volt. Tüzet rakott a kandallóban. Az apja mutatta meg, hogyan kell, mert mindig szerette, ha lobogtak a lángok. Utána levette a kabátját, és felakasztotta. Belépett a konyhába, ahol reggel szép rendet hagyott. Ezt az anyjától leste el, aki irtózott a rendetlenségtől. A szülei sok mindenre megtanították.

A következő pillanatban csöngettek.

Sally mély lélegzetet vett, és a bejárathoz ment, hogy beengedje Huntert az ő kis világába. Ajtót nyitott, de a küszöbön Billy állt.

5. FEJEZET

– Billy, történt valami?

– Hóvihar közeledik – emlékeztette az idős férfi.

– Igen, tudom. Már mondtam is a többieknek, hogy csak akkor jöjjenek be dolgozni, ha elvonult. Addig egyedül is jól elboldogulunk.

– Oké. Mindened megvan, amire szükséged lehet? Elég meleg van?

– Igen. Nem kell aggódnia miattam – felelte Sally elérzékenyülve a kedves törődés miatt.

– Tudom, de az édesapád megbízott, hogy vigyázzak rád.

Sallynek elakadt a lélegzete.

– Mikor… mikor mondta ezt?

– Többször is, de a halála előtt is beszéltünk erről. Nagyon megérintett, főleg most, hogy ő már nincs többé.

Könnyek szöktek a férfi szemébe. Sally a karjára tette a kezét.

– Billy, boldogulok, tényleg. De nagyra értékelem, hogy gondol rám.

Hirtelen felbukkant Hunter az idős férfi mögött.

– Én is vigyázok rá, Billy – jelentette ki. – Gondoskodom róla, hogy ne fázzon.

– Hunter! – Billy megpördült. – Nem is tudtam, hogy idejön. Akkor megyek is. Kellemes estét!

– Viszont, és köszönöm, hogy ránézett Sallyre – bólintott Hunter komoly arccal.

– Szép estét! – kiáltott Sally Billy után.

Hunter a verandán állt, és a férfi után nézett.

– Gyakran jön ide? – kérdezte, miután belépett.

– Nem. Azt hiszem, az időjárás-előrejelzés miatt aggódik, főleg, mert egyedül élek.

– Kedves tőle. – Hunter levette a kabátját, miközben körülhordozta a pillantását az előszobában. – Kellemes itt.

– Köszönöm. Anya rendezte be.

– Nyilván hasonlít az édesanyjára, mert ez itt magára emlékeztet engem.

– Köszönöm a kedves bókot.

Hunter felemelte a táskát, amit az imént letett a földre.

– Merre van a konyha?

– Jöjjön utánam! – Sally előrement, és felkapcsolta a villanyt. – Azt hiszem, itt mindent megtalál, amire szüksége lesz. Anya folyton újabb és újabb konyhai eszközöket rendelt.

– Remek! Steaket, brokkolit és krumplit vettem.

– Nagyon úgy hangzik, hogy a kedvencemet akarja elkészíteni. – Sally kivett a szekrényből egy serpenyőt. – A fűszerek meg itt vannak.

Miközben Hunter a húst előkészítette, Sally lemosta a krumplit, megkente vajjal, és alufóliába bugyolálta.

– Szüksége lesz párolóedényre a brokkolihoz?

– Maga igazán nagy segítség. Általában, ha főzök, a nők bemennek a nappaliba, és tévét néznek. Most csak a steaket kell kisütnöm, aztán már ehetünk is.

– Utána leülünk a kandalló elé, és kávézunk.

– Jól hangzik. Mindenesetre sokkal jobb, mint a szállásomon a szobában üldögélni.

– Mrs. Brady panziója nagyon kellemes hely – jegyezte meg Sally.

– Igen, ennek ellenére nem olyan, mint egy igazi otthon. Van egy lakásom Denverben, de a kilátás onnan nem olyan szép, mint Bailey-ben. Három oldalról a várost látom, csak nyugatról a Sziklás-hegységet.

– Nem él együtt a nagyapjával?

– Nem. Régebben a szüleimnél laktam, de ők elváltak. Az anyám meg én a nagyszüleimhez költöztünk, és az egyetem elvégzése után saját lakást kerestem.

Sally bekapcsolta a kávéfőzőt.

– Sok fiatal költözik el a szüleitől az egyetem után.

– Maga nem akart?

– Nem, én feltétlen újra otthon akartam lakni. Megkérdeztem a szüleimet, hogy elköltözzek-e, de ők hallani sem akartak róla.

– Értem. Mit tanult? Marketinget?

– Igen. Az üzletben azonban sokkal többet tanultam, mint az egyetemen.

– El tudom képzelni. Nekem is marketinges diplomám van. Az apám nem akarta, hogy a nagyapámnak dolgozzak. Anya viszont folyton azt mondogatta, hogy egy nap az enyém lesz az üzlet. Különben sincs más, amit csinálhatnék.

– Valójában mit keres itt, Hunter?

– Meg szeretném ismerni az üzletvezetés különböző fortélyait. A nagyapám megbeszélte a maga édesapjával, hogy idejövök. Ennyi a történet.

– Ez megmagyarázza, miért jött ide, de azt nem, miért marad két hétig.

– Nagyapa azt akarta, hogy betekintést nyerjek a dolgok menetébe. Mivel átlagon felüli forgalmat produkál, talán tanulhatok magától. Az már feltűnt, hogy nagy a raktárkészlete.

– Már említettem, hogy a környéken mi vagyunk az egyetlen ilyen jellegű üzlet. Itt többnyire farmerek élnek, és csak azt veszik meg, amire szükségük is van. De ha kell nekik valami, akkor a legközelebbi boltban szerzik be. És ez vagyunk mi.

– Azt hiszem, most már betehetjük a steaket a sütőbe.

Sally átvette a serpenyőt, és betette a sütőbe. Aztán a pulthoz lépett.

– Itt van a párolóedény a brokkolihoz.

Miután Hunter feltette a zöldséget, ismét a lányra pillantott.

– Addig üldögéljünk a kandalló előtt?

Sally hirtelen ideges lett a gondolatra, ennek ellenére beleegyezett. De miről fognak beszélgetni?

Hunter megkönnyítette a dolgát. A gyerekkoráról kérdezősködött, és a saját életéről mesélt. Aztán az egyetemi éveiről faggatta Sallyt.

– Volt barátja?

– Igen, néhány.

– És akadt köztük olyan, aki feleségül akarta venni?

– Nem. És magával mi a helyzet?

– Volt néhány barátnőm, akik azért érdeklődtek irántam, mert a nagyapám pénzére fájt a foguk.

– Ilyet biztosan nem mondtak.

– Nem. Ennél ravaszabban jártak el.

Sally elmosolyodott.

– Magukon kívül lehettek, amikor nemet mondott nekik.

– Így van. Csak akkor szabad megházasodni, ha az ember komolyan gondolja a dolgot.

– Így igaz. Én senkit sem találtam, aki megfelelt volna az igényeimnek, vagy hajlandó lett volna Bailey-ben élni. Mindannyian a nagyvárost preferálták. De az nem nekem való.

Most Hunter mosolyodott el.

– Egyáltalán nem tartja vonzónak?

Sally a fejét rázta.

– Megvan itt minden, amire szükségem lehet. Anya és apa munkát meg otthont nyújtottak nekem.

– Úgy hangzik, mintha kicsit magányos lenne.

– Igen, valószínűleg. De itt mindenkit ismerek. És Penny is a közelben van.

– Még nem találkoztam vele.

– Nem. Jelenleg… rengeteg a dolga a ranchen.

– Gyakran látják egymást?

– Múlt héten nála vacsoráztam.

– Jó szakácsnő?

– Igen – felelte mosolyogva Sally. – De szerződtetett egy házvezetőnőt, mert ő a ranchet irányítja, és a legtöbb időt nyeregben tölti.