Lorraine Heath

A vikomt megkísértése

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a HarperCollins Publishers-szel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with with HarperCollins Publishers. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Jan Nowasky, 2023 – Vinton Kiadó Kft., 2025

A mű eredeti címe: In Want of a Viscount

HarperCollins Publishers LLC, New York, U. S. A.

Magyarra fordította: Szabó Júlia

Nyomtatásban megjelent: 2025

Átdolgozott kiadás

- Borítókép: Harlequin Books S.A.

A borítón szereplő alkotás a Harlequin Books S.A.-val létrejött megállapodás alapján került
felhasználásra.

ISBN 978-963-540-968-6

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2025

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat: www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Ajánlom ezt a könyvet szívem őrzőinek, Marc Shalek doktornak és Lee Hafen doktornak,

valamint a planói Baylor Scott & White Szívkórház nővéreinek,

terapeutáinak és technikai személyzetének.

Ezer köszönet az áldozatos és elkötelezett munkájukért!

És Nathannak, aki már majdnem fél évszázada vigyáz

a szívemre.

További kalandok várnak ránk, drágám!

1. fejezet

London, 1875. július

John Castleton, Wyeth vikomtja, akit a barátai inkább csak Rookként ismertek, szemébe húzta kalapja karimáját, hogy minél jobban eltakarja az arcát. Az Elysium előtt állt, mely egy hölgyek számára fenntartott magánklub volt. Az őr kinyitotta előtte a nehéz ajtót, és beengedte az előcsarnokba. Néhány évvel korábban még a klub létezése is titok volt, kétkedve suttogtak róla, mint ahogy a manókról és tündérekről szokás.

De a titkok hajlamosak előbb-utóbb napvilágra kerülni. Az apja titkai mindenképpen. Ennek eredményeként Rook sokkal többet tudott a klubról, mint a legtöbb ismerőse. Még magán-idegenvezetést is kapott a létesítményben. Végül is a fivére – az apja egyik fattya – volt a tulajdonos.

Mivel nem látott hölgyeket téblábolni a bejáratnál, kissé megnyugodott, és levette a kalapját. Bár maga a klub már nem volt titkos, a tagok személyazonosságát még mindig titokban tartották, és ő nem akarta, hogy netán felismerjen és ezzel zavarba hozzon egy ismerős asszonyt. Ami ezek között a falak között zajlott, az tönkreteheti egy nő jó hírét. Az emberek nem vették jó néven, ha egy fiatal hölgyről kitudódott, hogy a bűn, a kicsapongás és más tiltott dolgok birodalmában járt.

A pult mögött álló fiatal nő, aki nyilvánvalóan jól ismerte, egy kis pukedlivel meghajolt előtte.

– Uram…

– Beszélnem kell Mr. Trewlove-val. Hol találom? A kinti őr azt mondta, hogy ma este itt van.

– Éppen körbejár. Elküldök érte valakit, ha beszélni szeretne vele.

– Nagyra értékelném, köszönöm.

A pulttól nem messze, a keskeny lépcsősor előtt egy piros fonott kötél lógott, amelyen egy tábla hirdette: Magánterület. Belépés csak saját felelősségre!

Miután lecsúsztatta a kötél egyik végét a lépcsőkorlátról, Rook átsétált, majd újra rögzítette a kordont, amelyet rajta kívül senki sem mert volna eltávolítani. Aiden Trewlove-ról az a hír járta, hogy mindent megvéd, amit a magáénak tekint. Ez és a tény, hogy az emberek féltek tőle, jobban megóvta a tulajdonát, mint bármilyen zsinór és tábla.

A lépcső sötét volt, de a tetején egy lámpa jelzőfényként szolgált. Rook gyermekkorának nagy része olyan volt, mint a mostani lépcsőmászás: komor és magányos. A fény és az öröm mindig elérhetetlen távolságban maradt tőle.

Amikor Etonbe kezdett járni, megtudta, milyen ember az apja. Ott értesült Elverton grófjának mohó kéjvágyáról, számtalan szeretőjéről és számos fattyáról. Az apja a jelek szerint messze földön híres volt a nagy étvágyáról a nők terén, Anglia legtávolabbi szegleteibe is eljutott a kalandjai híre. De a leggonoszabb, legbántóbb pletyka mind közül az volt, ami az anyjáról szólt. Rook számos orrot bevert emiatt, és a sajátját is beverette egy-két alkalommal – nevezetesen, hogy az anyja, Elverton jelenlegi grófnéja volt az apja legpajzánabb, legtüzesebb szeretője, mielőtt feleségül ment volna hozzá.

Végül kiderült az igazság, és Rook most már tudta, hogy anyja a házasságuk előtt három törvénytelen fiúnak adott életet. Az apja mindegyiket dajkaságba adta vidékre, abban a reményben, hátha a gondoskodás hiánya miatt meghalnak. Sok lelencgyerekkel ez történt ugyanis. Aiden azonban az özvegy Ettie Trewlove-hoz került, aki úgy nevelte, mintha ő hozta volna világra.

Néhány évvel korábban Rook úgy ismerkedett meg Aidennel, hogy a fivére megmentette az anyjukat az apjuk kezétől, aki kis híján meggyilkolta. Rook sosem volt különösebben oda az apjáért, de azt azért nem gondolta volna, hogy képes lenne ilyen aljas tettre. A gróf és Aiden végzetes találkozása azt eredményezte, hogy az apjuk agyvérzést kapott, és azóta is magatehetetlenül feküdt az ágyában.

Rook felért a lépcső tetejére, és kilépett a galériára. A függőfolyosó egyik oldalról nyitott volt, ami lehetővé tette, hogy az ember lenézhessen a fő fogadótérbe, de a drapériák egy rejtett alkóvot biztosítottak a közelben. Jobbra tőle egy másik, szőnyeggel borított lépcsősor vezetett fel azokba a szobákba, amelyeket Aiden lakott, mielőtt megnősült volna. Rook tudta, hogy a fivére néha még mindig használja ezeket a helyiségeket, amikor különféle kötelezettségei miatt sokáig dolgozik, de vásárolt egy szép nagy házat is egy elegáns környéken, ahol a feleségével és a fiával él. A szíve vágya azonban egy nagyobb birtok megszerzése volt.

Ahelyett hogy felment volna a lépcsőn, Rook a falnak támaszkodott, és várta Aiden érkezését. Nem akart kísértésbe esni, a drapériák rései között lekukucskálni és meglesni, ki mindenki érkezik ide ma este, mert úgy vélte, az embereknek joguk van a titkaikhoz. Az biztos, hogy neki is megvoltak a sajátjai.

Hallotta a lépések visszhangját, ahogy valaki felsietett a lépcsőn, és Aiden hamarosan ki is lépett a fényre. Rookot még ennyi idő után is meglepte a hasonlóságuk: mindkettejüknek sötét haja, sötét szeme és erős állkapcsa volt. Az apjuk akaratos állát örökölték. Aiden valamivel magasabb és egy kicsit robusztusabb volt, a teste alkalmazkodott a fizikai munkához, amit fiatalabb korában megköveteltek tőle.

Ahogy meglátta őt, elvigyorodott.

– Hogy vagy, testvér?

Ez a megszólítás Rookot mindig kissé váratlanul érte, hiszen nem voltak törvényes testvérei. Mielőtt Aiden belépett az életébe, nem ismerte az apja fattyait. Pedig ott volt még Finn is, akit az apja hat héttel Aiden után vitt el Ettie Trewlove-hoz. Úgy látszik, a grófnak csillapíthatatlan étvágya volt a nők tekintetében, és sosem elégedett meg egyszerre csak eggyel. Nemcsak a feleségéhez, hanem a szeretőihez is hűtlen volt.

– Jól vagyok, de nyugtalanító híreket hoztam.

Aiden tett egy lépést előre, és összevonta a szemöldökét.

– Anyánkról?

– Nem, apánkról.

– Ő a legkevésbé sem érdekel. Felőlem akár a pokol mélységes fenekén is rohadhatna.

– Úgy tűnik, hamarosan ott lesz. Rosszabbra fordult az állapota.

– Örömmel hallom. Legalább anya befejezheti a tüsténkedést körülötte.

Rook tudta: a bátyjának nem tetszik, hogy az anyjuk az elmúlt három évet a férje ápolásával töltötte, bár Rook gyanította, hogy az asszony azért néha kínozta is a grófot, persze csak finom módszerekkel. Egyszer hallotta például, ahogy mesélt neki a szeretőiről, pedig nem is volt szeretője. Kétségtelenül azt akarta, hogy a férje szenvedjen, ahogyan ő is szenvedett az együtt töltött évek alatt, amikor a gróf nem volt hűséges hozzá, sőt dicsekedett a kalandjaival. Nem mintha Rook neheztelt volna rá, amiért bosszút akar állni. Végtére is a gróf a felesége életére tört…

– Ha már anyáról beszélünk, említette, hogy alkalmanként szívesen eltölt egy kis időt itt, a klubodban.

Aiden megvonta a vállát.

– Az egyik férfi alkalmazottam gondjaira bíztam, és anya értékelte a lábmasszázst az Istennő-szalonban meg a keringőt a bálteremben.

– Köszönöm, de nem kérek részleteket.

Aiden elvigyorodott. Kétségtelenül prűdnek tartotta Rookot, aki mindig elterelte a szót arról, pontosan milyen élvezetekre lelhetnek a hölgyek e falak között. Aztán oldalra billentette a fejét, és végigmérte.

– Ha már itt vagy, tehetnél nekem egy szívességet.

– Miről lenne szó?

– Ma este több alkalmazottam is cserben hagyott. Az egyik fickó beteget jelentett. A másik isten tudja, hol kószál. Viszont van egy hölgy, aki csókra vágyik. Már vagy fél órája vár, de nincs szabad emberem. Ha lennél olyan kedves, és megtennéd…

Rook korán megtanulta, hogyan rejtse el a gondolatait és az érzéseit. Mégis minden önuralmát be kellett vetnie, hogy ne essen le az álla.

– Úgy érted, csókoljak meg egy idegen nőt?

– Nem értem, mi olyan borzasztó ebben. Nem arra kértelek, hogy gyilkold meg.

– Csókold meg te!

– Nős vagyok, és történetesen szeretem a feleségemet. Úgyhogy a legtöbb, amit más hölgyek kaphatnak tőlem, az legfeljebb egy mosoly vagy kacsintás. – Aiden felszegte az állát, amely nagyon hasonlított Rookéra. – Bizonyára nem vagy kezdő a csókolózásban.

– Persze hogy nem, de nem osztogatom boldog-boldogtalannak a csókjaimat. Különben is, a tagjaitok többsége nemesi származású. Valószínűleg a hölgy olyasvalaki, akit ismerek, szóval kínos helyzetbe kerülhetek.

Nem volt szokása társasági hölgyeket csókolgatni mindenféle rejtett zugokban.

– Valójában amerikai, csak nemrég érkezett. Mekkora az esélye, hogy már találkoztatok?

– Ez esetben semekkora.

Az a néhány amerikai nő, akit ismert, vagy vele egyenrangúak feleségei volt, vagy nálánál magasabb rangú arisztokraták imádottjai. Nagyon valószínűtlen, hogy egy ilyen a nő ellátogatna ide, megkockáztatva, hogy összetalálkozik az udvarlója anyjával, esetleg nővérével, aki aztán illetlen viselkedéssel fogja vádolni.

– Ez akkor sem tetszik nekem, öregem.

– Nézd, Johnny… – Az anyja is mindig így becézte, szóval ez sokkal személyesebb megszólítás volt, és erősebb köteléket teremtett köztük. – Az illető hölgy egy vénkisasszony, valószínűleg még soha senki nem csókolta meg. Egy különteremben várakozik, és ahogy telnek a percek, az idegei nyilván kezdik felmondani a szolgálatot. Csak annyit kell tenned, hogy bemész, átöleled, kicsit közelebb hajolsz hozzá, az ajkadat az övére tapasztod, és felsóhajtasz, mintha még soha nem lett volna részed ekkora élvezetben. Mi ebben a nehéz?

Rook már jó ideje nem volt együtt nővel. Így bár nem esett volna nehezére a csók, nem akarta, hogy emlékeztesse a testi örömökre, mert a gyönyör olyasvalami, amit nem hajszolhat. Másfelől viszont elég ártatlan dolognak tűnt, hogy adjon valakinek egy csókot.

– Mi a neve?

– Fogalmam sincs. Nem emlékszem, hogy láttam volna korábban. Valószínűleg először van itt. Elég elegánsan vagy öltözve ahhoz, hogy azt higgye, itteni alkalmazott vagy. Kitalálhatsz magadnak egy nevet. Az lehetsz, aki akarsz. Engedd szabadjára a fantáziádat, és örülj neki, hogy egy nő álma lehetsz!

– Miből gondolod, hogy még nem vagyok az?

– Ha az vagy, akkor jól titkolod, mert még nem kerültél bele a pletykalapokba.

– Te olvasol pletykákat?

– Ez a legjobb módja annak, hogy megtudd, hogyan elégítsd ki az elit igényeit. Szóval megteszed?

Az apjával ellentétben Rook a csókjait sem osztogatta akárkinek. Az a hír járta róla, hogy mindig a legnagyobb tisztelettel bánik a hölgyekkel, és soha nem viselkedik illetlenül. Nem akarta, hogy az apjához hasonlítsák, ezért igyekezett feddhetetlenül élni. Soha nem vett részt olyan kalandokban, amelyekben nem kellett volna. És ez a kérés határozottan olyannak tűnt, amire tanácsosabb lenne nemet mondania.

Mégis, elméjének legtávolabbi, legsötétebb régióiban megszólalt egy csábító hang, és azt suttogta: Mi baj lehet abból, ha néhány percre elengeded magad? Hisz ez csak egy csók!

– Senki sem fog tudni róla?

– Dehogyis! Minden, ami ezeken a falakon belül történik, az ezeken a falakon belül is marad.

– Akkor rendben. Most az egyszer… De ne váljon szokásoddá, hogy efféle szívességeket kérsz tőlem!

– Ki tudja? Szerencsés esetben még az is kiderülhet, hogy én tettem neked szívességet.

Mégis, hogy jutott ez az eszembe? – morfondírozott Leonora.

Semmi kétség, megőrült! Vagy talán inkább részeg? Igen, valószínűleg az abszint tehet erről az egészről. Még soha nem hódolt a zöld nedűnek, egészen ma estig nem is hallott róla. Pedig a neve elég ártatlanul hangzott. De aztán ő elcsábult, és ivott még egyet. Aztán egy harmadikat, és a harmadik pohárral együtt megjött a bátorsága, hogy csókot kérjen.

Ezért hevert most ebben a szobában egy kereveten, és várta, hogy egy úriember érkezzen hozzá, aki teljesíti a kívánságát. A szállodában, ahol megszállt, hallott az Elysium klubról és arról, hogy itt teljesül a hölgyek minden kívánsága.

Leonora azon gondolkodott, hogy most azonnal távozik, és visszatér ugyanabba a szállodába, de a lába mintha nem emlékezett volna rá, hogyan működik. A bátorsága kezdett meginogni. Különösen, mivel már jó ideje itt volt. Húsz perc után már is nem nézte a retiküljében megbúvó zsebórát. Nem akarta tudni, pontosan mennyi időbe telik, amíg találnak egy úriembert, aki hajlandó a szájára tapasztani a száját.

Huszonhét éves volt, és még nem csókolózott. Pedig nem volt csúnya, de nem is volt olyan finom virágszál, amilyet a legtöbb férfi kedvel. Egyszerű származású bevándorlók voltak az ősei, talán emiatt volt közel olyan magas, mint az átlagos férfiak, de nemcsak a termetével riasztotta el őket, hanem az egyenességével és a határozottságával is. Nem köntörfalazott, és nem bocsátkozott értelmetlen bájcsevejbe. Józan volt, és két lábbal állt a földön, ritkán csinált butaságokat. Ezért is volt olyan zavarba ejtő a zöld nedű iránti ma esti vonzalma. Eddig jobban szerette a whiskyt. Az apja mindig is inkább fiúként, mint lányként kezelte. Talán azért, mert Leonora négy évvel fiatalabb öccse inkább csak eljátszotta, hogy dolgozik, míg a lánynak fontos volt a családi cég és a munka. De talán ez is hozzájárulhatott ahhoz, hogy nem akadtak udvarlói.

Könnyű koppanás keltette fel a figyelmét. A könyökére támaszkodott, hogy lássa, mi történik.

Lassan, hangtalanul kinyílt az ajtó. Egy férfi lépett be, ami persze nem volt meglepő. Elvégre Leonora számított rá. Mégis, az illető más volt, mint várta. Elegánsabb, kifinomultabb. Dacára annak, hogy hétköznapi, nappali ruhát viselt, szemben az eddig látott úriemberekkel, akik mind estélyi öltözékben voltak, olyan benyomást keltett, mintha királyi személyekkel is egy tálból cseresznyézhetne. Feltehetően a királyi család tagjai is örülnek, ha egy ilyen úriember elfogadja a meghívásukat.

– Üdvözlöm! – mondta tétován a férfi. A keze még mindig a kilincsen pihent, és az ajtót résnyire nyitva hagyta, mintha nem tudná eldönteni, nem kellene-e inkább elmenekülnie. – A nevem…

– Nekem azt mondták, itt nincsenek nevek – jelentette ki a lány élénken. – És nem tartok igényt hamis hízelgésre sem. A lehető legkevesebbet beszéljen, ha kérhetem.

A férfi szeme tágra nyílt a meglepetéstől. Sötétbarna színű volt a szeme, mint a csokoládé, amit Leonora annyira kedvelt. Aztán az idegen szűkszavúan bólintott.

– Ahogy óhajtja.

Majd becsukta az ajtót. Úgy látszik, úgy döntött, hogy marad, és a lány szíve őrült táncba fogott.

– Azt mondták, hogy csókra vágyik.

Tetszett neki a férfi hangja. Mély, kissé rekedtes, tökéletes arra, hogy pajzán dolgokat súgjon a fülébe. Talán ezzel a kéréssel kellett volna elindulnia a teste felfedezése felé vezető úton, ahelyett hogy rögtön csókot kért volna. Megpróbált nem belepirulni az emlékbe, hogy kérnie kellett, nem csak úgy kapja.

Bólintott.

– És hol szeretné, hogy megcsókoljam?

Az ajkán, hol másutt? Kézcsókot már rengeteget kapott. Mivel kesztyűt viselt, úgy gondolta, hogy ezek a kézcsókok nem is számítanak igazán. Egyszer befordult egy folyosóra, és majdnem beleütközött egy inasba, aki épp egy szobalány nyakát csókolgatta, és mindketten fura, nyögdécselő hangokat adtak ki, nem gondolva, hogy bárki látja és hallja őket. De Leonora nem ilyet akart.

– A számon.

A férfi elvigyorodott. Roppant vonzó mosolya volt, Leonorát legalábbis rögtön levette a lábáról. Elképzelte, hogy a nők – itt és mindenütt máshol – a lábai előtt hevernek. Kétségtelenül sokan kérhették őt, valószínűleg ezért tartott ilyen hosszú ideig, mire eljutott hozzá.

– Úgy értettem: milyen testhelyzetben? Ott a pamlagon, esetleg szeretne felülni vagy felállni?

Szent ég! A férfi most valószínűleg azt hiszi róla: nem elég, hogy nem kell senkinek, ráadásul még idióta is! Hát persze hogy ezt kérdezte… Nyilván… Leonora nem is értette, hogy lehetett ilyen hihetetlenül ostoba. Az az átkozott abszint teljesen elködösítette az agyát!

– Így, ahogy most fekszem. – Nem akarta elmagyarázni, hogy nem tudna felállni. Persze azért talán jobban felülhetne, mert ez inkább fekvés, mint ülés.

– Rendben. – Az ismeretlen lerántotta a kesztyűjét. Sötétbarna bőrkesztyű volt, olyan, amilyet a férfiak a városban viselnek napközben. Leonora azon tűnődött, vajon milyen élményt nyújt majd a csók, és vajon kielégíti-e azok igényeit is, akik a kicsit közönségesebb, kevésbé kifinomult férfiak közeledésére vágynak. Mivel az itteni nők jó része nemesi származású volt, valószínűleg elegük van az előkelő urakból, ezért valami mást keresnek…

A férfi az ajtó melletti asztalkára tette a kesztyűt.

– Látok egy komódot kancsókkal. Kér valamit inni?

– Vágjunk inkább bele! – Még mielőtt teljesen elveszítem a fejemet…

Az idegen néhány szívdobbanásnyi ideig tanulmányozta őt, aztán bólintott.

– Ahogy óhajtja.

A léptei hosszúak voltak, magabiztosak. Nyilvánvalóan nem voltak aggályai a csókot illetően. Ami jó, még akkor is, ha nem a vágy hozta ide Leonorához, hanem a kötelesség, hisz ez a munkája. Ó, mennyire szerette volna a lány, ha nem ez a helyzet!

Hát nem fura fintora a sorsnak, hogy éppen most jött rá: valójában nem csókra vágyik, hanem egy férfira, aki vágyakozva néz rá, egy férfira, aki azért nyújtja ki felé a karját, mert úgy érzi, hogy egyszerűen muszáj megérintenie.

Amikor az idegen odaért hozzá, fél térdre ereszkedett. Az ajka érzéki volt, az alsó kicsit teltebb, mint a felső. Igazán mutatós férfiú… De lehet, hogy ezt csak a zöld likőr súgja neki. Az abszint alighanem mindenkit vonzóvá tesz.

És jó illata volt. Citromos narancsillat, ha létezik ilyen. A szeméből pedig kedvesség sugárzott.

– Nyugodjon meg. Semmi oka az idegességre.

– Nem vagyok ideges – tiltakozott Leonora, pedig az volt. – Hány nőt csókolt már meg ma este?

– Maga lesz az első.

– Nem szeret csókolózni?

– Épp ellenkezőleg. Talán kicsit túlságosan is élvezem, de hogy megcsókolok-e egy nőt vagy sem, az teljesen attól függ, mit akar az illető hölgy.

Miért ne akarna csókot tőle bármelyik nő? Miért ne akarná felfedezni ezt a csókra termett, bűnre csábító ajkat?

– No és, jól csókol?

A férfi ismét elvigyorodott, és ez a gunyoros mosoly sok-sok szenvedélyt, sőt talán még annál is sokkal többet ígért.

– Majd maga megmondja.

Azzal egyik kezét a lány arcára simította, közelebb hajolt hozzá, és az ajkára tapasztotta érzéki száját, mely puhább volt, mint amire Leonora számított. Lágy, mégis határozott, és tökéletesen illeszkedett az övére. Aztán a nyelve hegyével lassan körberajzolta Leonora ajkát, és gyöngéden arra ösztönözte, hogy lazuljon el, és váljon szét előtte. A lány készségesen engedelmeskedett: megnyitotta az ajkát. A férfi ekkor halkan felmordult, és ez a hang annyira vad volt, annyira szokatlan, hogy Leonora akár meg is rémülhetett volna tőle. De erről szó sem volt, a hang inkább felajzotta, mintsem megijesztette.

Az idegennek sötét és veszélyes íze volt. A lány felismerte az ajkán a whisky zamatát. Vajon egyedül ivott egy pohárral, mielőtt bejött hozzá, vagy más társaságában volt, amikor ideküldték? Leonorát meglepte a különös érzés, amely elfogta. Nem volt jellemző rá a féltékenység. De most önző módon csak magának akarta ezt a férfit, még akkor is, ha azt a másik nőt nem csókolta meg. Viszont őt is megajándékozta a figyelmével…

Bárcsak ne olyan férfi lenne, aki könnyen osztogatja a kegyeit! De Leonora elhessegette ezeket a zavaró gondolatokat, amelyek tönkretehetik az élményt, hogy jobban tudjon a jelenre koncentrálni. Az idegen csak néhány percig lehet az övé, csak addig, amíg ez a csók tart. És Leonora azt akarta, hogy minél tovább tartson. Mennyi ideje van vajon? Hány percig maradhat vele a férfi, mielőtt elindul más hölgyek kérését teljesíteni?

Nem tudta, hogyan történt, de az ujjai hirtelen belegabalyodtak a férfi sűrű, selymes hajába. Furcsa hangok törtek elő a torkából. Sóhajok… Nyögések… El akarta mondani, hogy nem ő adja ki ezeket a hangokat, hanem a zöld likőr. De nem akarta, hogy szétváljon az ajkuk, akár csak egy pillanatra is. És a férfi sem vetett véget a csóknak. Az ajka tovább becézte, hol lágyabban, hol szenvedélyesebben incselkedett, mohón rátapadt, majd játékosan visszahúzódott. A nyelve Leonora nyelvével játszott, úgy járta be a szája mélységeit, mintha váratlan kincsre bukkant volna, melynek most minden darabkáját aprólékosan ki szándékozik elemezni.

Szenvedélyesen átkarolta a lányt, közelebb húzta magához, míg a melle hozzá nem simult izmos mellkasához. Leonora ekkor elkezdte cirógatni a férfi széles vállát. Ki akarta nyitni az összes gombját, hogy ujjai felfedezőútra induljanak a bőrén. Vajon meddig merészkedhetne, és mikor kezdene tiltakozni a férfi?

Mik a szabályok? Mi a megengedett?

Mindig is azt hitte, hogy a csók viszonylag ártatlan aktus, amely csak a szájat érinti, de ebbe a csókba Leonora egész lénye beleborzongott. Egész teste szikrázni és bizseregni kezdett. Ahogy a férfi egyre szorosabban ölelte, szinte beleolvadt az ölelésébe, mint a gyertyaviasz, amelyet egy magányos láng hevít. Hihetetlenül meleg és megnyugtató érzés volt. A becézgetés elandalította a lányt, nem bánta volna, ha a csóknak soha nem szakad vége. Remélte, hogy soha nem kell elválniuk, és hogy együtt maradnak az idők végezetéig.

Ez a férfi betöltötte az egész világát. Ő uralta a tudatát, mintha semmi sem létezett volna rajta kívül. Ő volt minden, ami számított, minden, ami érdemleges volt. És mégis…

Egyszerre minden kezdett kissé álomszerűvé válni. Már nem tudta volna megmondani, hol végződik ő, és hol kezdődik a férfi. Mintha feloldódtak volna egymásban, és mindkettejük tudatát elborította a köd. Homályos lett minden.

Leonora megpróbált belekapaszkodni a férfiba, de az egyre távolodott tőle. A zöld likőr magának akarta, és elragadta tőle. Leonora hiába kapaszkodott belé, hiába igyekezett maga mellett tartani.

A jóképű ismeretlen egyszer csak eltűnt a ködben.

Rook érezte, hogy a nő teste elernyed a karjában, mire meglepetten hátrahúzódott, és lenézett rá. A lány elégedetten mosolygott. Sajnos csak álmában…

A fenébe! Még soha nem tapasztalta, hogy egy nő így reagált volna, amikor megcsókolta. Épp ellenkezőleg: inkább fel szoktak élénkülni a csókjától.

Ilyen unalmas lenne? Az elején nem úgy tűnt. A lány úgy kapaszkodott belé, mint hajótörött a tutajba, ha kitör a vihar a tengeren.

És édes istenem, micsoda hangokat adott ki! Azok a nyöszörgések, nyögések és sóhajok! Rook minden porcikája tűzben égett. Legszívesebben itt helyben magáévá tette volna a hölgyet, úgyhogy minden önuralmára szüksége volt, hogy le tudja küzdeni őrült vágyait.

Aztán a lány elernyedt az ölelésében – elaludt, mintha az egész semmit sem jelentett volna neki.

Sértett büszkeségében Rook legszívesebben faképnél hagyta volna. De az anyja, a fene egye meg, úriembernek nevelte, ezért óvatosan leeresztette a fekhelyre, és úgy bánt vele, mint a legfinomabb, legnemesebb porcelánnal.

Mi van, ha nem is alszik, hanem elájult? Lehet, hogy a csók élménye váratlanul érte. Talán túlságosan is hevesen bánt vele, ő pedig tapasztalatlan nő, és elragadták az érzések.

Finoman megsimogatta a lány vállát.

– Kisasszony… Hölgyem…

Halk sóhaj szökött ki a szétnyíló rózsaajakon, amelyet a férfi legszívesebben ismét birtokba vett volna. Aztán a lány az oldalára fordult, kezét kipirult arca alá tette, motyogott valamit egy zöld likőrről, majd apró horkantást hallatott. Szóval tényleg alszik… Ördög és pokol! Most mit csináljon?

Nyilván itt kellene hagynia, mégsem tudta magát rávenni a távozásra. Ehelyett leült a földre, és a lányt tanulmányozta. Az arcán fakó szeplők virítottak. Talán nem visel főkötőt, amikor kimegy a szabadba? Kiváló minőségű, legújabb divat szerinti sötét rózsaszín ruhája arról árulkodott, hogy biztosan megengedhet magának egy díszes kalapot. Ahogy a vöröses hajkoronáját díszítő gyöngyfésűket meg a fülében és a nyakában csillogó gyémántokat is. Aki ebbe a klubba jár, annak van pénze, miért lenne kivétel?

Átkozottul parancsoló volt a modora, ami különben tetszett Rooknak. Milyen határozottan tiltakozott az ellen, hogy ő bemutatkozzon! Azért kicsit bánta, hogy nem mutatkozott be mégis. Nem mintha megadta volna az igazi nevét…

A szája mosolyra húzódott. Nyilván a lány sem az igazi nevét használta volna, hisz arra törekedett, hogy a lehető legszemélytelenebb legyen az együttlétük. Persze egy ilyen helyzetben ez a törekvés mindenképpen hiábavaló. Ha bőr a bőrrel érintkezik, az mindig kapcsolatot teremt. Az már más kérdés, hogy elég kellemes-e ez a kapcsolódás ahhoz, hogy hosszú távon se felejtsék el. Rook biztosra vette, hogy ő nem fogja elfelejteni a csókkamrában töltött perceket. A Sóhajok Hölgye… Így fog emlékezni a lányra.

Fontolóra vette, hogy megpróbálja felébreszteni, de úgy döntött, jobb, ha elmegy. A nő itt biztonságban lesz. Aiden birodalmában mindenki biztonságban volt. A bátyja megvédte a nőket – ahogy az anyjukat is –, és Rook őszintén csodálta ezért.

Miután talpra állt, lehajolt, homlokon csókolta a lányt, majd az ajkára is nyomott egy puszit.

– Isten vele, bájos hölgyem! Remélem, minden olyan volt, amilyennek elképzelte.

Megragadott egy bársonytakarót, amely egy közeli széken volt összehajtogatva, és ráterítette a lányra. Aztán az ajtóhoz sétált, visszafordult, vetett még rá egy utolsó pillantást, majd távozott.

Leonora arra riadt fel, hogy valaki halkan a fülébe suttog:

– Kisasszony? Kisasszony!

A feje úgy lüktetett, mintha munkások holmi gyárat építenének benne. Konkrétan érezte az egyes kalapácsütéseket, úgyhogy csak óvatosan, lassan nyitotta ki a szemét.

Egy fiatal szobalány ragyogó mosollyal nézett rá.

– Jó reggelt, kisasszony!

– Jó reggelt? – Leonora hunyorogva, óvatosan körülnézett, vigyázva, hogy ne mozdítsa meg túl gyorsan a fejét. – Hol vagyok? Ez nem a szállodai szobám…

És ez a fiatal lány nem az ő szobalánya, aki tegnap segített neki öltözködni, és akit megesketett, hogy megőrzi a titkát – mivel tegnap este, miután az anyja lefeküdt, kisurrant a szállodából. Unatkozott, és úgy döntött, hogy kalandot keres.

– Nem, kisasszony. Az Elysium klub csókkamrájában van.

Á, igen, az a klub, ahol a nők vágyai valóra válnak! Kicsit játszott, kiélvezte az italokat… és aztán nyilvánvalóan idejött szundikálni. A fejében tomboló és a gyomrát felforgató kellemetlen érzés ellenére nyújtózott egy nagyot. Képtelen volt felidézni, mikor aludt utoljára ilyen mélyen.

– Olyan szép álmom volt! Biztos az abszint miatt.

– Ó, igen, az abszint köztudottan oldja a gátlásokat. Egyesek szerint még hallucinációkat is okoz.

De még mennyire!

– Egy jóképű férfiról álmodtam. Nem beszélt sokat, mégis elbűvölő volt. És úgy csókolt… – Hirtelen felült, és a halántékához kapva halkan felnyögött. – Mit is mondott, mi ez a helyiség? Csókkamra?

– Igen, kisasszony. Ide küldik a hölgyeket, akik csókra vágynak.

– Vagyis a férfi igazi volt?

A szobalány könnyedén felnevetett.

– Azt hiszem, igen, kisasszony.

Édes istenem, mit tett?! Megérintette az ajkát, és meglepődve tapasztalta, hogy nem duzzadt meg, amikor azonban végigfuttatta rajta a nyelvét, még mindig érezte a férfi ízét. Sötét és veszélyes íze volt. És nagyon csábító.

– Hol van?

– Valószínűleg hazament. Épp most takarítunk. Nem számítottam rá, hogy találok itt valakit.

– Ki volt az?

– Nem tudom, kisasszony. Nem tudom, kit küldtek magához. Talán Michaelt? Őt nagyon kedvelik a hölgyek, legalábbis azt hallottam.

– Milyen színű a haja?

– Szőke.

– Akkor nem ő volt. Ennek a férfinak sötétbarna a haja. – Halványan emlékezett rá, hogy végigsimított a selymesen puha tincseken.

Valóban ilyen merész lett volna?

– Julian, talán. Ő állítólag remekül csókol. De igazából bármelyikük lehetett. Mindegyikük csókolózik a hölgyekkel.

Leonora a homlokához szorította az ujjait, simogatta és dörzsölgette a bőrt, próbálta enyhíteni a fájdalmat, amely könyörtelenül lüktetett a koponyájában.

– Mit csinálnak még?

– Bármit, amit egy hölgy kíván.

– De csak akkor, ha ő kéri?

– Ó, igen, kisasszony. Ön tökéletesen fel van öltözve, úgyhogy ne aggódjon, nem történt több egy csóknál.

– Igen, igen, persze.

Kissé csalódottan félredobta a takarót, és egy pillanatig elgondolkodott azon, hogy került ide. De nem emlékezett rá, ahogy a férfi távozására sem. Vagy a csók végére… Úgy tűnt, mintha egy örökkévalóságig tartott volna.

Trewlove urat dicséret illeti az alkalmazottjai kiválasztásáért. Akit hozzá küldött, azt éreztette Leonorával, hogy kívánatos, vonzó nő, és felébresztette a vágyát. Még ha az egész csak színjáték volt is, a férfi átkozottul jól játszott.

A lány hirtelen elszomorodott. A csók elvesztette a varázsát, mert nem a vágy szülte, hanem a pénz, hisz Leonora fizetett a bebocsátásért. Mintha egy telivér lovat vásárolt volna – csakhogy ő csókot vett. Bár a pénze egészen biztosan nem veszett kárba. A férfi minden egyes fillért kiérdemelt. Másrészt viszont valójában ő nem a vágy tárgya volt, csak egy elvégzendő feladat. Lélek nem volt a csókban, csak a mozdulatoknak köszönhette az élményt – de ó, milyen mozdulatok voltak!

2. fejezet

Az Ikersárkányok könyvtárában ülve Rook a három legközelebbi barátja társaságában is azt kívánta, bárcsak egy másik klubban lenne: az Elysiumban. Három éjszaka telt el azóta, hogy megcsókolta a Sóhajok Hölgyét, és azóta sem tudott másra gondolni. Tegnap este visszatért a klubba, felment a lépcsőn, megállt a tetején, és a függöny résén keresztül kukucskált lefelé, remélve, hogy megpillantja a nőt. De már néhány másodperc után elfordult, mert elszégyellte magát – elvégre micsoda dolog kémkedni mások után?!

Épp a lelkiismeretével küzdött, amikor Aiden megérkezett. Rook arca felderült.

– Visszatért azóta? – szegezte a bátyjának a kérdést üdvözlés helyett.

– Kicsoda?

Rook nem tudta elhinni, hogy ez egy komoly kérdés. Hogy felejthette el Aiden?

– A hölgy, akit meg kellett csókolnom a kedvedért!

– Meg kellett csókolnod? – A fivére keresztbe fonta a karját a mellkasán. – Azért nem volt muszáj. Megkértelek, az igaz, de nyugodtan mondhattál volna nemet is.

Rook úgy döntött, jó, hogy nem egy háztartásban nőttek fel, mert gyanította, hogy gyakran összekaptak volna.

– Szóval? Visszatért azóta?

Aiden elvigyorodott. Ez a gazember pontosan tudta, kiről kérdezte, és élvezte, hogy kínozhatja egy kicsit.

– Tudomásom szerint nem.

– Akkor feltételezhetem, hogy ma este sincs ott?

– Legalábbis nem láttam.

Csalódást okozott a csókja a lánynak? Mert ha élvezte volna, valószínűleg visszajött volna egy másikért, nem? Csakhogy nem tudta Rook nevét. És ha megpróbálná leírni a külsejét, akkor sem tudná azonosítani senki, hisz nem ott dolgozik. Egy másik fickót küldenének hozzá, hogy csókolja meg – és ez a gondolat kellemetlenül érintette Rookot. Nem akarta, hogy valaki más teljesítse be a lány vágyait. Ő akarta megtenni!

Ilyen és ehhez hasonló gondolatok gyötörték, miközben a barátai egy befektetési lehetőségről fecsegtek. Rookot azonban nem kötötte le a téma, mert azon töprengett, jól csókolta-e meg a lányt. Vajon túl gyorsan vagy túl lassan csinálta? Túl rámenős volt? Nem volt elég rámenős? Vajon a lány megérezte rajta a whiskyt, amit megkóstolt, mielőtt odament hozzá, és ennek következtében részegesnek tartotta? Vagy talán nem tetszett neki az ajka íze?

Neki nagyon is tetszett a lányé. Megőrült érte, és újra meg akarta ízlelni, a fenébe is!

Azon tűnődött, vajon meg tudja-e győzni Aident, hogy ossza meg vele mindazt, amit a lányról tud. Látogatóban van itt, vagy már itt él? Vajon hol lakik?

És ha ezt sikerül kiderítenie, akkor hogyan tovább? Küldjön neki virágot?

Nehogy a lány tolakodónak tartsa a nyomulását, hiszen valójában nem is ismerik egymást.

– Figyelsz te rám?

Bár azért nem teljesen idegenek… Az után a csók után igazán nem lehet ezt mondani. És az után, ahogy a lány belékapaszkodott… Elképzelte, hogyan reagálna a Sóhajok Hölgye, ha többet is kaphatna tőle, nem csak egy csókot.

– Rook? – Király hangja ingerülten csattant, és visszarángatta a valóságba.

– Elnézést. Valami máson gondolkodtam. – Pontosabban valaki máson. Lélekben egész máshol járt, ahol sokkal szívesebben időzött volna, mint itt.

– Nocsak! Nem jellemző rád, hogy elkalandozol. Általában eléggé összeszedett vagy.

Legalábbis a csók előtt így volt. Mert arra a néhány percre elsüllyedt körülötte a világ: megszűntek létezni a gondok, aggodalmak, a múlt árnyai, amiktől szabadulni igyekezett. Csak ők ketten voltak a világon, senki más.

– Apád állapota aggaszt? – kérdezte Ló.

Tényleg annak kellene aggasztania. Az apján kellene törnie a fejét, és azon, hogyan könnyítse meg az anyja számára a közelgő özvegységet. Bár gyanította, hogy az asszony meglehetősen könnyen alkalmazkodik majd a helyzethez. Már régóta nem Elverton grófja volt az élete középpontjában.

– Sok minden aggaszt. Mit is mondtál az imént?

– Hírt kaptam Sam Garrisonról. Megérkezett Londonba, és szeretne személyesen találkozni velünk, hogy felkeltse az érdeklődésünket a lőszergyára iránt. Befektetőket keres. Ja, és férjet a nővérének, akit magával hozott.

Amint Király ezt kimondta, Rook érezte, hogy minden szem rátapad. Szemöldökét felvonva pillantott körbe a Sakkfigurákon – ezt a becenevet még Oxfordban ragasztották rájuk, mert kíméletlen stratégiát követtek, ha befektetésekről volt szó.

– Miért bámultok engem?

– Te vagy az egyetlen közülünk, aki még nem nős – mutatott rá Bástya.

– És ezzel pontosan mit is akarsz mondani?

– Az a hír járja, hogy többen érdeklődnek a Garrison-féle befektetési lehetőség iránt. Ha flörtölsz a nővérével, az talán előnyt jelenthet számunkra a többi érdeklődővel szemben.

– Flörtöljek üzleti megfontolásból? Ez nekem eléggé aljas húzásnak tűnik.

– Nem ez lenne az első eset, hogy cselhez folyamodunk annak érdekében, hogy elérjük, amit akarunk – emlékeztette Ló.

– De még sosem csaltunk lépre ártatlanokat. Nem használtuk ki egy fiatal nő tapasztalatlanságát. – Rook tudta, milyen sebezhető tud lenni az ifjú szív. Az övé is olyan volt egykor. Persze azóta változott a helyzet, mostanra megkeményedett a szíve, olyan lett, mint egy bevehetetlen erődítmény. Semmi sem tudott átjutni a védelmén. – Különben is, kétlem, hogy szükségünk lenne a hölgy befolyására.

Körbepillantott az Ikersárkányok könyvtárában, ahol nap mint nap rengeteg alku köttetett.

– A pénz, amit fel tudunk ajánlani, kétségtelenül elegendő lesz. Mármint ha egyáltalán úgy döntünk, hogy a befektetés jövedelmező. Garrison mostanáig nem sokat árult el a terveiről, szóval nehéz felmérni, mennyire kecsegtető a lehetőség.

– Teljesen egyetértek – mondta Király. – Mindazonáltal úgy gondolom, annyit megérdemel, hogy személyesen felvázolhassa a dolgot, úgyhogy meghívtam vacsorára holnap estére, magamhoz. Természetesen a feleségeiteket is hozzátok, hogy Miss Garrison ne érezze magát kellemetlenül.

Ami persze azt jelenti, hogy Rook nagyon is kellemetlenül fogja érezni magát, hiszen elvárják majd tőle, hogy körbeudvarolja a lányt. Talán ki kellene mentenie magát, és vissza kellene térnie az Elysiumba… Bár semmi oka nem volt azt hinni, hogy a Sóhajok Hölgye holnap visszatér.

Minden valószínűség szerint soha többé nem látja.

Másnap este, amikor a hintója Krály rezidenciája felé tartva dübörgött az utcákon, Rook azon rágódott, hogy kár volt az imént megállnia a szülei lakhelyénél. Az apja apránként elsorvadt, már csak pislogással tudott kommunikálni. Az elméje mozgékony maradt, de be volt börtönözve egy tehetetlen, törékeny testbe. Persze valahol azért sajnálta az öreget, ugyanakkor nehéz volt szabadulnia a gondolattól, hogy nagyon is igazságos a sors, hiszen olyan emberre mérte ezt a büntetést, aki megölte az első feleségét, és megpróbálta megölni a másodikat is. A rossz nyelvek ráadásul azt suttogták, hogy alighanem ő volt a felelős a bátyja haláláért is, azért, hogy megörökölje a címet, amely jogosan az idősebb fiút illette volna.

Rook hálát adott az égnek, hogy sosem állt közel az apjához. Így is épp elég nehéz volt végignéznie a lassú haldoklását.

Az anyja az ágy mellett ült, amikor megérkezett, és épp felolvasott a Titkos vágyaim című könyvből, amelyet egyébként a barátja felesége írt a sokéves szerelmi viszonyukról. A grófnét a jelek szerint nem zavarta, hogy ismerősök legbelsőbb titkaiba nyer beavatást, Rook azonban soha nem tudta rávenni magát, hogy a barátja férfiúi teljesítményéről olvasson.

Az biztos, hogy az ő kalandjait nem írta meg senki. Az a néhány szeretője, aki megtehette volna, igen diszkrét hölgynek számított. Rook ráadásul elég pénzzel és csecsebecsével halmozta el őket, hogy a titok titok maradjon.

Mivel egyre az apja járt a fejében, nem volt kedve vacsorán részt venni, barátok között lenni vagy üzletről beszélgetni. Valami mámorító figyelemelterelésre volt szüksége. Egy csókra, amely megolvasztja a csontjait is. Egy finom kézre, amely a hajába túr, majd megállapodik a vállán, és egyre közelebb és közelebb húzza magához.

A pokolba is, Rook azt akarta, hogy az a kéz soha ne engedje el!

Eddig nem tapasztalt vágytól fűtve pillantott ki az ablakon. Attól félt, hogy ő is olyan telhetetlen lesz, mint az apja, ezért megtanulta féken tartani a vágyait. Visszafogta magát, mert úgy érezte, nem engedheti meg magának, hogy eluralkodjon rajta a szenvedély.

De amióta megismerte a Sóhajok Hölgyét, egyre csak az a csók járt a fejében. Egyszerűen képtelen volt másra gondolni. Ahogy a szája a nő ajkára simult… Ahogyan a lány viszonozta a csókját…

Ahhoz képest, hogy azt állította, kezdő ezen a téren, igen gyorsan tanult. Nyilván született tehetség. Igazi szirén. Vagy boszorkány… És Rook újra meg akarta ízlelni. De sajnos nem valószínű, hogy erre sor kerülhet. Lehet, hogy a nő már úton van haza, Amerikába.

Vajon talál valaha is hozzá hasonlót? Egy olyan teremtést, aki képes áttörni az általa emelt falakat, és ilyen csillapíthatatlan szenvedélyt ébreszt benne?

Kocsija behajtott a Király rezidenciája előtti kocsifeljáróra. A sorban álló járművek számából ítélve ő érkezett utolsóként. A kocsisa megállította a lovakat. Egy inas kinyitotta az ajtót, és Rook kilépett a hintóból. Szép nyári este volt, és a gondolat, hogy most néhány órát a barátaival tölthet, a fenntartásai ellenére felvidította. Még akkor is, ha egyidejűleg üzleti ügyekkel is foglalkoznia kell. Örült neki, hogy végre valami eltereli a figyelmét a zord elmélkedéseiről.

Felszaladt a lépcsőn, és nem lepődött meg, amikor az ajtó azonnal kinyílt. Király komornyikja tiszteletteljes meghajlással üdvözölte.

– Mylord…

– Keating…

– A nagy szalonban már várják önt. Legyen szíves, és kövessen, uram.

Rook már régóta ismerte a komornyikot, de a férfi ugyanolyan kimért és hivatalos volt, mint mindig. Rook természetesen pontosan tudta, hol található a nagy szalon, mégis így felelt:

– Vezessen. – Néhány lépést követően aztán hozzátette: – Feltételezem, már mindenki itt van.

– Igen, mylord.

– Az amerikaiak is?

– Igen, uram.

– Mi a benyomása róluk?

– Hogy érti, uram?

– Ugyan már, Keating, biztos van valami véleménye róluk. Milyenek? Rámenősek? Nagyképűek? Ostobák?

Keating megállt, és komolyan ránézett.

– Az úr egy kiskutyára emlékeztet, uram, olyanra, amelyik tele van energiával, és alig várja, hogy a gazdi kedvében járjon.

Na persze… Alig várja, hogy rátegye a kezét a pénzükre!

– És a fiatal nő?

– Nagyon éber és gyanakvó. Nem hiszem, hogy teljesen megbízik bennünk.

– A britekben általában, vagy bennünk, négyünkben?

– Ezt nem tudnám megmondani, uram.

Rook meglepődött. Azt gondolta volna, hogy ha egy nő férjet akar fogni, akkor buzgón igyekszik elnyerni mindenkinek a tetszését.

– Nos, biztos vagyok benne, hogy a feleségek megnyugtatják, és végül megérti, hogy nincs mitől tartania.

– Gondolom, igaza lesz, uram.

– Általában így van.

Keating kissé elhúzta a száját, ami már majdnem olyan volt, mintha mosolyogna, majd folytatta útját a széles folyosón. Rook kötelességtudóan követte. Király, vagyis Kingsland hercege az ilyen ügyeket általában szertartásos körülmények között és nagy magabiztossággal intézte, ahogy az a címéhez illett. Rook tisztelte a rituálékat, és semmi kifogása nem volt a szokások betartása ellen.

A komornyik előtte lépett be a szalonba, de Rooknak így is volt ideje felmérni, kik vannak a teremben. Király felesége, Penelope nem volt ott, de neki mint háziasszonynak nyilván sok volt a dolga, és intézkednie kellett. Aztán ott volt Ló és Regina. Futó és Marguerite. Meg egy magas, nagydarab, vörösesszőke hajú fickó. Kétségtelenül az amerikai. Valamint egy vékony, vörösesbarna hajú nő, akinek a frizuráját már néhány ezüstös szál is tarkázta. A vénkisasszony nővér…

Keating megköszörülte a torkát.

– Uram, Lord Wyeth megérkezett. – Aztán diszkréten távozott, miközben mindenki megfordult, hogy üdvözölje Rookot.

A férjvadász jóval idősebb volt, mint amire számított. A homlokán felsejlő ráncokból ítélve esküdni mert volna, hogy már rég bekötötték a fejét, és számos gyermeke is született. De nyilvánvalóan nem volt szerencséje. Rosszalló arckifejezése és szigorúságról árulkodó szája talán szerepet játszhatott abban, hogy vénlány lett. És a vizsla pillantás is, amivel most Rookot szemügyre vette.

– Elnézést kérek, amiért elkéstem.

– Ugyan, semmiség. – mondta Király, és elé sietett. – Csak az időjárásról beszélgettünk. Engedd meg, kérlek, hogy bemutassam…

Hirtelen elhallgatott, mert könnyű, élénk léptek hallatszottak a folyosó felől, majd váratlanul betoppant még két személy.

– Ugye megbocsátják a kis késést – mentegetőzött Penelope.

Rook megfordult, hogy üdvözölje Király bájos feleségét, de torkán akadt a szó.

Mert a hercegné mellett ott állt a Sóhajok Hölgye.

3. fejezet

Te jó ég! Ő az! A férfi az Elysiumból.

De mégsem lehet ő, mert Kingsland hercegnéje azt mondta róla, hogy a neve John Castleton, és ő Wyeth vikomtja. Egy főúr sehol sem dolgozik, nemhogy egy olyan helyen, amely női vágyálmok megvalósításával foglalkozik. Az arisztokraták az örökölt vagyonukból élnek, és gondosan kerülnek mindenféle pénzkereső tevékenységet.

Lehet, hogy van egy ikertestvére, aki pontosan úgy néz ki, mint ő, de nem örökölt, tehát meg kell keresnie a pénzt, amit a megélhetésére fordíthat?

Vagy talán egyszerűen csak arról van szó, hogy a természet időnként elfelejti, hogy már megteremtett valakit, és újra létrehozza ugyanazt a személyt egy másik helyen? Egy másolatot…

Olvasott ilyen történeteket. Német szóval Doppelgängernek hívják őket.

De ha John Castleton csak egy ikertestvér vagy egy Doppelgänger, akkor miért meredt rá olyan döbbenten, amikor megpillantotta? Még az orrlyuka is kitágult, mintha emlékezett volna az ő illatára, és próbált volna még többet beszívni belőle.

Nem, ez akkor is lehetetlen! Ez az ember nem lehet az a férfi, aki letérdelt mellé, és ügyesen bevezette a gyönyör birodalmába.

Nyilván téved… Tévednie kell. Bár azt hitte, soha nem felejti el, hogy nézett ki az az úr, el kellett ismernie, hogy az emlékei, az abszintnak hála, elég homályosak. Így talán csak a sötét haja és szeme miatt gondolja, hogy ő az.

A férfi most könnyedén meghajolt.

– Örülök, hogy megismerhetem, Miss Garrison.

Ez a hang… Mély és bársonyos. Halk és simogató.

Nyugodjon meg. Semmi oka az idegességre.

Nagyot nyelt, és közben görcsösen próbált levegőt venni. Nem tudta viszonozni az udvarias üdvözlést, mert attól félt, hogy elcsuklik a hangja. Az Elysiumban töltött éjszaka óta legalább százszor gondolt arra a férfira – vagyis lehet, hogy erre a férfira –, és már bánta, hogy nem engedte bemutatkozni. Mert ha tudja a nevét, akkor visszatérhetne a klubba, hogy újra találkozzanak…

Leonora meghajolt.

– Uram…

A hangja így is elfúlt, ő pedig nem győzte átkozni a megilletődöttségét. Miért is nem leplezi ügyesebben a valós érzéseit?

– Megmutattam Miss Garrisonnak a könyvtárat. Imádja a könyveket – mondta a hercegné.

– Az olvasás csodálatos időtöltés – biccentett Rook. – Jól érzi magát Angliában, kisasszony?

– Nos, nem mindig, de azért előfordult már, hogy igen.

A férfi szája sarka mosolyra rándult, a szeme pedig megvillant, és a lány már biztosan tudta, hogy ő nem ikertestvér, és nem is hasonmás. Ő az a férfi, aki megcsókolta a csókkamrában. De hogyan került vajon oda, ez nagy kérdés. Talán titkos életet él? Az Elysium lehetővé teszi számára, hogy valóra váltsa a saját álmait? Miközben ártatlan lánykák kívánságait teljesíti, talán zsaroláshoz gyűjt információkat?

Az elméjében zaklatott kérdések cikáztak, de egyiket sem tehette fel anélkül, hogy le ne leplezné saját magát. Így aztán inkább hallgatott.

– Ha megbocsát… – A lány szeretett volna nagyobb távolságot tartani, ezért megkerülte a vikomtot, hogy közelebb kerüljön a családjához, mintha ők védelmet nyújthatnának neki. – Velünk kellett volna jönnöd, mama. Téged is lenyűgözött volna az a sok kötet!

– Veled ellentétben, kislányom, én inkább a való világban élem az életem, nem pedig egy könyv lapjain.

Az apja bezzeg osztotta volna Leonora könyvek iránti lelkesedését! Közel egy évvel ezelőtti halála nagy csapás volt a lány számára, még ha számított is rá. Az orvosok keveset tudtak a betegségről, amely miatt az izmai sorvadásnak indultak, így semmit sem tudtak tenni, hogy megállítsák a betegség előrehaladását.

Nagyon hiányzott Leonorának, és azt kívánta, bárcsak itt lenne most, és segítene neki.

Az anyja soha nem méltányolta a törekvéseit. Kizárólag azért kísérte el ide, mert elhatározta, mindenképpen hozzáadja őt egy lordhoz, hogy ezzel is öregbítse a család és a saját jó hírét. De Leonora nem akart férjhez menni. Nem azért jött ide, hogy arisztokrata férjet fogjon, hanem azért, hogy támogatókat találjon. Szerette volna bebizonyítani, hogy méltó az urak figyelmére és megbecsülésére, arra, hogy elismerjék a tehetségét, és komolyan vegyék az üzleti ötleteit.

Elvette a sherryspoharat, amelyet az öccse nyújtott feléje, és elegánsan, finoman szürcsölni kezdte, pedig legszívesebben az egész tartalmát felhajtotta volna. Nagy szüksége lett volna egy kis szíverősítőre, mert kikészítették az anyja házassági tervei és a fivére könnyelműsége – az, hogy semmit sem vett komolyan, még a szorult helyzetüket sem. És most tessék, megérkezett a férfi, akinek hatalmában áll végérvényesen tönkretenni őt! Úgy érezte, a szakadék szélén táncol, és egyetlen rossz lépés miatt elveszíthet mindent, amiért olyan keményen megdolgozott.

Wyeth vikomtjára pillantott, aki közben csatlakozott a barátaihoz, és csak remélni tudta, hogy az első találkozásuk körülményei kettejük közt maradnak.

Leonora tudta, hogy az arisztokrácia körében léteznek szabályok arra vonatkozóan, ki hol foglal helyet az ebédlőasztalnál. Az arisztokrata hölgyek nyilván ifjú koruk óta tanulják, hogyan kell úgy elhelyezni a meghívott vendégeket, hogy senki ne sértődhessen meg. Ami azt illeti, meglepődött az ülésrendet látva. Nem mert volna megesküdni rá, hogy a hercegné minden szempontból betartotta az ide vonatkozó szabályokat. Ő és a férje az asztal két ellentétes végén ültek. A másik három brit nemes a hercegtől jobbra kapott helyet, Sam pedig a házigazdától balra. Leonorát a fivére mellé ültették, így a vikomttal szemben ült. Az anyja mellette foglalt helyet, a másik két feleség pedig a hercegné két oldalán.

Leonora biztosra vette, hogy Sam kérte, hogy mellé ültessék – persze nyilván előadta a szerető testvért, és elmondta, hogy Leonora nem érzi jól magát idegenektől körülvéve. Az igazság azonban az volt, hogy szüksége volt a nővérére. Aggódott, hogy esetleg az üzletre terelődik a szó, és ahhoz Leonora sokkal jobban értett, mint ő. Mert vele ellentétben a lány mindig is csüggött az apjuk minden egyes szaván. Úgy hallgatta minden kinyilatkoztatását, mint Isten igéjét.

Az apjuk mindent tudott az üzletről. Vasutakat épített, közreműködött a gyárak hatékonyabbá tételében. De a szenvedélye a fegyvergyártás volt. A hadtörténet lenyűgözte, és a lány gyanította, hogy hozzá hasonlóan ő is sok időt töltött volna a könyvtárszoba mellett kiállított páncélok vizsgálatával. Egyébként éppen a páncélok megtekintése miatt tértek vissza késve a hercegnével a szalonba. Pedig talán kevésbé lepte volna meg Wyeth vikomtjának jelenléte, ha ő már ott van, amikor a férfi belép a terembe.

Talán kitalálhatott volna valami szellemeset, amit mondhat, amikor a férfi – a hercegné ösztönzésére – az ebédlőasztalhoz kísérte. A herceg az anyjának nyújtotta a karját, aki el volt ragadtatva ettől a figyelmességtől, míg Sam a hercegnét kísérte a székéhez. Leonorának a vikomt jutott, akire szinte rá sem mert nézni.

Mert amikor megkockáztatott egy-egy pillantást, még mielőtt a komornyik bejelentette volna, hogy a vacsora tálalva, mindannyiszor elakadt a lélegzete. És nem volt benne biztos, hogy ez kizárólag a kínos kis titkuk miatt van. Valószínűleg a férfi lenyűgöző külsejének is köze lehetett a dologhoz. Merész orrának, markáns vonásainak, sűrű szempilláinak, erős állának és vonzó ajkának. Annak a szép vonalú, meglepően érzéki szájnak, melyet mintha csak azért hozott volna létre a Teremtő, hogy egy hölgyet kényeztessen vele…

Most, az asztalnál ülve azon kapta magát, hogy egyre a férfi száját bámulja. Eszébe jutott, milyen lágyan simult az övére, és milyen ügyesen érte el, hogy megnyissa az ajkát. Azért engedelmeskedett olyan könnyelműen, és szabadította fel a gátlásait, mert nem számított rá, hogy viszontlátja a férfit. Azt hitte, hogy közember, vagy valaki az utcáról. Nem egy átkozott nemes, olyasvalaki, akit az öccse igyekszik megnyerni befektetőnek. Nem olyasvalaki, akinek hatalmában áll megakadályozni Leonora álmainak megvalósulását.

Amikor óvatosan felnézett, a pillantásuk találkozott. A férfi átható tekintete olyan intenzitással szegeződött rá, hogy szinte simogatott vele. Leonora attól tartott, hogy ha ilyen tüzes pillantással méri végig, a végén még lángra lobbantja a ruháját.

Az arcán pír lángolt, ahogy lesütötte a szemét, és próbálta a figyelmét az eléje tett levesre terelni. Fogalma sem volt róla, milyen fajta. Nem volt íze – vagy ha volt is, ő csak a vikomt ajkának ízét érezte, az emlék minden mást elnyomott.

Nyilván azt várták tőle, hogy hétköznapi dolgokról beszélgessen a férfival, olyan témákról, amelyeket abban az unalmas „úrilányképző” iskolában tanult, ahová az anyja küldte. Mert a nő, aki egy Chicago külvárosában lévő kis házban megszülte Leonorát, el akarta törölni egykori szegénységük minden nyomát. Miközben Leonora úgy gondolta, hogy a szegénységből való felemelkedésük a legérdekesebb történet a családban.

Nem akart az időjárásról bájcsevegni. Inkább arra lett volna kíváncsi, miért dolgozik egy dúsgazdag férfi – az öccse szerint az itt jelenlévő négy nemes úr igen nagy vagyonnal rendelkezett – egy kétes megítélésű intézményben. És ami még rosszabb, azt is tudni akarta, hogy élvezte-e a férfi a csókot, és szeretné-e megismételni.

Rooknak egyre a csók járt a fejében, és az, mikor ismételhetnék meg. Ezúttal sokkal hosszabban és lassabban csókolta volna meg a Sóhajok Hölgyét. Egészen az örökkévalóságig akarta nyújtani az élvezetet.

Pedig a lány semmi jelét nem adta, hogy nosztalgiával gondolna az első találkozásukra. Alig néhányszor vetett rá egy-egy gyors pillantást. És bár egyszer a szájára szegeződött a tekintete, Rook arra tippelt, hogy Leonorát inkább zavarja a jelenléte. Eddig már vagy fél tucatszor pirult el. Mintha igyekezne elfelejteni a történteket, és kínosan érintené, hogy ott ül vele szemben a hús-vér emlékeztető. Bár azt is elképzelhetőnek tartotta, hogy a lány nem ismerte fel, mert alighanem be volt kissé csípve aznap este. Ez megmagyarázná, hogy amikor hivatalosan bemutatták neki, elfogódottan, csodálkozva nézett rá, úgy bámulta, mintha először látná.

Penelope az összes urat az asztal egyik végébe ültette, hogy olyan férfidolgokról beszélgethessenek, mint a szivarok, a Kentucky bourbon és a telepesek beáramlása Amerikába. Rook nem nagyon figyelt oda, és nem is járult hozzá a diskurzushoz. Ehelyett azt figyelte, ahogy Miss Garrison felemeli és az ajkához érinti a borospoharát. Megbabonázva figyelte a lány ádámcsutkájának finom mozgását, ahogy nyelt. És észrevette az apró borcseppet is, amely a tökéletes ajkak sarkában maradt. Legszívesebben belemártotta volna a nyelvét abba a kis mélyedésbe, hogy megízlelje a bort és a lányt. Akkor végighúzhatta volna a nyelvét az ajkán, és arra ösztönözhette volna, hogy ismét megnyíljon előtte. De arra vágyott, hogy ne csak a száját nyissa ki, hanem nyíljon meg előtte teljes egészében…

Bár gyanította, hogy cserébe a lány azt követelné, ő is fedje fel magát teljesen, és erre nem lett volna hajlandó.

Nem is értette, miért nem jutott eszébe, hogy az amerikai lány az Elysiumban, valamint Garrison házasságra vágyó nővére egy és ugyanaz a személy. Talán azért, mert mostanában elég sok vagyonos, busás hozománnyal rendelkező amerikai lány igyekezett arisztokrata férjre szert tenni a Brit Birodalomban. Címet akartak, azt szerették volna, ha „őladységének” vagy „méltóságos asszonynak” szólítják őket. Vágytak a tiszteletre, ami szerintük egy lord feleségének kijár.

Azt hitték, a nemességbe való beházasodás könnyű életet biztosít számukra. Nem nagyon értették, hogy pontosan mit is nyernek ezzel. Nem csoda, ha Rooknak nem volt türelme hozzájuk. Bár ettől függetlenül sem érdekelték ezek a hölgyek, hiszen nem akart megnősülni.

Úgy vélte, hihetetlenül önző dolog lenne a részéről, ha kitenne egy nőt annak az örökségnek, amely a grófi címével együtt jár. Persze ez azt is jelentette, hogy nem lesz törvényes örököse, de egyáltalán nem volt biztos benne, hogy ez akkora veszteség lenne a világnak. Mindenki jobban jár, ha kihal a családnak ez az ága. Volt egy unokatestvére, aki továbbviheti a címet, és akinek apja az emberbaráti jó cselekedeteiről volt ismert. Nem a kicsapongásairól, mint az övé…

Rook egykor azt hitte, hogy az összes többi gyermekkel ellentétben, akiket nemzett, őt szereti az apja. Elvégre ő Elverton grófjának egyetlen törvényes fia, az örököse. De az apja iránta sem táplált több szeretetet vagy tiszteletet, mint a többiek iránt. Azért gondoskodott örökösről, mert ez volt a szokás – és igyekezett kihasználni a fiát, ahogyan mindenki mást a környezetében. Senki sem volt biztonságban tőle és az uralkodási vágyától.