Charlotte Wood

A gyerekek

– részlet –

Fordította Morcsányi Júlia

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Charlotte Wood: The Children,
Allen & Unwin, 2007

This project has been assisted by the Australian Government through the Australia Council, its arts funding and advisory body.

A fordítást az ausztrál kormány művészetfinanszírozó és tanácsadó testülete, az Australia Council támogatta.

Copyright © 2007 by Charlotte Wood
Hungarian translation © Morcsányi Júlia, 2023

Minden nővérnek, húgnak, és öcsnek,
de főképp az enyémnek,
és ahogy mindig,
Seannak

Ki mondta, hogy A boldogság a vízen ragyogó fény.
A víz hideg, sötét, és mély…

William Maxwell: Over by the River

Első fejezet
2006. február

Geoff – csatt – nekicsapja a létrát a ház oldalának, és jókorát tapos a legalsó fokra, hogy a létra lábai stabilabban belefúródjanak a virágágyás földjébe. Aztán kezébe veszi a nejlonszatyrot, benne az újságpapírba csomagolt tetőcserepekkel, és mászni kezd; minden mozdulatnál érzi a karjára akasztott szatyor súlyát.

A cserepeket a Macquarie barkácsáruházban vásárolta ma reggel. Ahogy szombatonként általában, állt a sorban a hangárnyi épületben, kezében azzal az egy-két dologgal, ami az épp aktuális hétvégi, ház körüli javításokhoz szükséges – egy csomag tiplivel, néhány kerítéscölöppel. Ma reggel, miután a cserepeket megvette, kilépett a parkoló vakító fényébe. A zacskó cserepet betette a Falcon csomagtartójába, aztán átsétált a parkolón a diszkontszupermarketbe, közben előhalászta a zsebéből a Margaret nagy hurkos, kék betűivel írt bevásárlólistát. Korán volt, a parkolóban mégis nagy volt a forgalom, mindenütt lassú autók, az aszfalton zörögtek a bevásárlókocsik. Rundle lassacskán megkezdte szombati életét.

Geoff Margaret nagy kiszerelésű lisztjét magához ölelve lépett ki a homályos kis árkádsorról. Ahogy újból lehajolt kinyitni a csomagtartót, a zsákot áttette a csípőjére – és hirtelen döbbenetes felismerés támad benne: a zsák puha tömege teljesen megegyezett egy alvó kisbaba súlyával. Nagyon meglepte, mennyire erős, szinte tapintható ez az emlék. Több mint harminc éve nem tartott a kezében kisbabát.

Most, ahogy felfelé mászik a létrán, ismét kellemesen meglepődik azon, milyen rejtélyes, bonyolult módon is működik az emberi agy. Egy nagy csomó apró, színes, hajszálvastagságú drótnak képzeli. Ahogy mászik fölfelé, a zacskó előrecsúszik, a füle Geoff alkarjának bőrébe vág; ő megrántja a vállát, hogy lejjebb igazítsa. Közel a létra tetejéhez megtámaszkodik, csípőjét az utolsó néhány fokhoz nyomja, és vigyázva, hogy a cserepek valahogy ki ne csusszanhassanak, óvatosan beemeli a zacskót az ereszcsatornába.

Geoff tudja jól, hogy az agy nem úgy néz ki, mint egy drótcsomó, de ettől függetlenül tetszik neki ez a kép: ahogy a kusza kupac mélyén egy régi, rozsdás vezeték hirtelen útnak indítja egy emlék forró, fehér szikráját.

Fellépdel az utolsó pár fokon, és görnyedten, előredőlve átkúszik a tetőre. Nagyon is tisztában van a saját öregedő testével, melynek már minden egyes mozdulatát különféle döntések kell megelőzzék. Megtámaszkodik egy pillanatra, négykézláb áll a lejtős, cserepes felületen. Rápillant szomszédai élénk tetőire, a piros és narancs cserepek freskójára, a telefonvezetékekre, tévéantennákra, az égre. Collinsék antennáján egy mejnó gubbaszt, egy pillanatig szigorúan néz sötét, sárga keretes szemével, aztán elröppen. Az antenna megremeg, a repülés visszhangjaként.

Geoff egy kissé feljebb mászik a tetőn, aztán, mikor már biztonságosan megteheti, megfordul, hogy a ferde cserepekre üljön; csontos térdeit szétveti, köztük lógatja a kezét. Innen messze, a városon túlra is ellát, a lapos síkságra, amelyre csíkokat fest a folyó, a dombok és a látóhatár. Aztán közelebbre figyel, a folyót szegélyező fák ritkás csoportjaira, még közelebbre, a Fitzroy utcai tűzoltóállomás tetejének fémesen ragyogó lapjára, aztán a sajátjától néhány háznyira, majd a szomszéd Collinsékhoz, végül a saját hátsó kertjére. A kert innen tágasnak látszik, s ettől hirtelen ismeretlennek érzi a helyet, ahol több mint harmincöt éve él. Lebámul a garázsa tetejére, a barbecue-ra, a pergolára. Ez a pillanat lesúrol a tárgyairól minden megszokottat, ismerőset, és Geoffot elönti valami könnyed, fura érzés, hogy talán még van mit felfedeznie odalenn, a kertjében, az életében.

A közelben, az ereszcsatornában meglát egy foltos, ősöreg teniszlabdát. Bzzz, villan fel ismét az emlékezete, valami a gyerekekről, valami egy oly sok évvel ezelőtt karjában tartott kisbaba súlyáról.

Mikor egy pillanattal később lezuhan, egy madár színtelen szárnycsapásait látja, és a száguldó, megbillent eget.

Margaret pipiskedve keres valamit a konyhaszekrény hátuljában; egy zöld fedelű pirospaprikás üveg felé nyújtja a kezét, amely több társa között álldogál egy kék műanyag jégkrémesdobozban, amikor a zajt meghallja. Valami hirtelen és súlyosan a tetőnek csapódik a feje fölött. Ott áll a konyhában, a mennyezetet nézi, közben a markában szorongatja a henger alakú kis fűszeresüveget. Csak bámul fölfelé, fülel, hall-e még valamit.

Cathy előhalássza a táskájából a csörgő mobilt, közben szabad kezével taszít egyet a szupermarket megrekedt futószalagján lévő holmijain. Rápillant a kijelzőre, és a füléhez tartja a telefont.

– Szia, Anyu! – szól bele.

– Jaj, Cathy – mondja az anyja, aki mintha meg lenne lepve. Ez nem a szokásos, üzenetátadós telefonos hangja, hanem valahogy magas, döbbent.

A pénztároslány megnyomja a futószalag gombját, és a vásárolt holmik maradéka rándul egyet, aztán elindul előre. A lány egy halványzöld zacskóba dob egy csomag zsebkendőt és egy fogkrémet, aztán leakasztja, átteszi a többi teli zacskó mellé, és vár. Cathy éhes. Vet egy pillantást a mögötte húzódó sorra, és azon töpreng, vajon visszarohanhat-e még egypár banánért. De sokan várakoznak; a mögötte álló férfi már így is dühödten bámulja őt.

– Véletlenül hívtál? – kérdezi homlokát ráncolva Cathy, közben a válla és a füle közé szorítja a telefont, előveszi a pénztárcáját, és egy ötvendollárost nyújt a lánynak.

Aztán megszólal az anyja hitetlenkedő hangja:

– Apu lezuhant.

Az új kórházi osztályon fekszik, szétroncsolt, lila arca szinte visszataszító a fehér ágyon. Körülötte is minden fehér. Rozsdamentes acél és fehérség, néhol felvillan némi kék-fehér vagy halványzöld-fehér. A csöndben nővérek jönnek-mennek, nyakbaakasztón lógó kulcsaikat pörgetik, vagy visznek valamit a kesztyűs kezükben. Cupp, cupp, cuppog cipőjük gumitalpa az új linóleumon.

Tony Warren, a segédápoló letérdel megnézni, rendesen le vannak-e fékezve az ágy gumikerekei. Aztán felegyenesedik, kezét kék kantáros nadrágja zsebébe dugja. Az ágy fejéhez lép, hogy megnézze a benne fekvő férfi ernyedt, eszméletlen arcát. Saját fejét erre is, arra is elmozdítja, hogy jobban szemügyre vehesse a legijesztőbben elszíneződött, feldagadt részeket. Az idős férfi szájából lélegeztetőgép csöve tekereg kifelé, majd felfelé, el a füle és kopasz, bekötözött feje mellett, a másik oldalon bezúzott halántékkal. A segédápoló, még mindig zsebre tett kézzel, közelebb hajol, hogy megvizsgálja a hatalmas seb sötét, pépes széleit, amely a kötés és a lélegeztető csövét rögzítő leukoplaszt ellenére is látható. Ahogy a seb széleit vizsgálja, a segédápoló arca megrándul, kivillan a fogsora, és alig hallhatóan felszisszen.

Tony Warrent senki nem veszi észre, ahogy ott áll az ágy mellett; a tágas kórterem szinte teljesen üres, csak néhány nővér sustorog, és a terem másik végében két másik eszméletlen beteg fekszik.

Látogatók még nincsenek. Hamarosan majd megérkeznek, mint mindig, tágra nyílt szemmel sietnek be a kórterembe, csak bámulnak körbe döbbenten új világukban. Most azonban még senki nincs a beteg, a géppel lélegeztetett holttest mellett.

A segédápoló fölnéz, hogy elolvassa az ágy fölé kiragasztott kártyát, amin fekete nagybetűkkel az áll: GEOFFREY CONNOLLY. Megáll, tekintete a kártyára tapad. Aztán ismét közelebb hajol, előhúzza a zsebéből a kezét, alkarját az ágy rácsán nyugtatja, és ismét hosszú másodpercekig bámulja Geoff összezúzott, borzalmas arcát.

Végül újra a kék kantáros nadrágja zsebébe dugja a kezét, sarkon fordul, és vissza sem nézve elsétál az ágyak közt húzódó széles folyosón. Az ajtónál megáll, és rácsap a fali kapcsolótábla óriási piros gombjára, amitől a széles, laminált ajtó hidraulikus zajjal kitárul.

Elhagyja a kórtermet, és az ajtó, pssshh, szisszenve bezárul mögötte.

Második fejezet

A felnőttlét egyedüllét. Mandynek ez a sor, ez a mottó ötlik a szemébe, mielőtt hátrahajtja a regény borítóját, és úgy, nyitottan begyömöszöli az előtte lévő ülészsebbe. Elfordítja a fejét, hogy kilásson az ablakon, szeme átsiklik a szomszéd ülést elfoglaló nőn. De a nő profilja mögött csak a lehúzott műanyag roló látszik, alatta egy résnyi fénnyel.

Egy francia biológus mondta ezt az egyedüllétes dolgot. Mandy fészkelődik az ülésen, a térdénél húzza a nadrágját, hogy ne gyűrődjön úgy fel az ágyékánál. Arra vágyik, hogy a víz forró tűszúrásokként zúduljon csupasz hátára a zuhany alatt, hogy tiszta fehérneműt vehessen. De az útból még mindig hátravan három óra. A repülő hátsó részén álmosan felsír egy gyerek.

Mandynek az anyja kábult, óvatos hangja jut az eszébe, ahogy beleszólt a telefonba. Az apja valami fura, magas sikolyt hallatott, ahogy vonaglott a murván. Mandy el se akarja képzelni, sem az apja földre zuhant testét, sem ezt a képtelen hangot. Megmozgatja az állkapcsát, eltolja magától a képet. Amit így ismét felvált a fiú képe.

A Mandy mellett ülő nő még mindig alszik, ráncolja a homlokát, mintha neheztelne a fényre. Szája sarkában Mandy odaszáradt fehér köpetet lát. Hüvelyk- és gyűrűsujjával megérinti saját szája száraz sarkait.

A fiút naponta látta, de alig váltottak pár szót. Egyszer az Al Hamra előtti utca forró káoszában Mandy adott neki egy hamis ezüst golyóstollat, „Tanks!”, kiáltotta erre a fiú amerikaias hangon, és ahogy ravaszul Mandyre mosolygott, az éppen úgy jelenthette, hogy szimpatikus neki, mint hogy gyűlöli a nőt.

A következő hónapok során a ház közelében, az utcán Mandy mindenfelé látta őt, magas derekú, élénkkék tréningnadrágjában és egy világosbarna galléros pólóban – olyasmiben, amilyet az apján látott az ötvenes években készített fotókon, a gallérján a rétegelt vajkaramellára emlékeztető, fehér-bézs csíkokkal. A fiú csupasz lábán pontosan azt a poros műanyag szandált hordta, amit minden gyerek. Mandy látta őt vihorászni az utcán, ott lődörgött néhány katona közelében; a súlyos felszereléssel megpakolt amerikaiak ostobán bámultak le rá.

Valahányszor Mandy útnak indult Grahammel, az operatőrrel, a fiú ott rohangászott előttük a barátaival, egy csokornyi kisebb-nagyobb sráccal, mind sovány volt, a bőrük hibátlan, fekete, tollpuha hajukat gondosan nyírták. Egymás lökdösték-taszigálták a kamera előtt, feltartották a karjukat, két ujjukkal V jelet formáltak, „Hello! Hello!”, kiabálták, meg hogy „I like Spiderman!”

A fiúnak – akit, mint később megtudta, Ahmernek hívtak – nagy orra volt, nagy szeme fölött vastag, tökéletesen ívelt szemöldöke, és két túlméretes, fehér metszőfoga. Mandyt az öccse, Stephen gyerekkori fogára emlékeztették, ráadásul a fiúnak pont olyan elálló füle is volt. Látta, ahogy egy halom égő szemét mellett üveggolyózott a barátaival; vagy az egyik főúton, a többi gyerekkel együtt integettek egy elhaladó tanknak, a katonák fegyvere éppen a fejük fölé mutatott. Mandy néha valami tompa meglepetést érzett, hogy milyen gyorsan hozzászokott ezekhez a jelenetekhez: hogy a gyerekek felrobbant autók megégett, utcára hajított alkatrészeivel játszottak; hogy felugrálva igyekeztek elkapni egy géppuskás katona feszült pillantását; hogy a törmelékes, porlepte Bagdadban ez a kissrác ennyire emlékeztetheti őt a saját öccsére, távoli ausztrál gyerekkorukra.

Aztán egy nap Mandy azt látta, hogy a fiú egymaga ül az utcán, valahogy furcsán megdőlt a kavargó porfelhőben, az iszonyú zajban, és deréktól lefelé nem volt már teste. Az arca vérmaszatos volt, csendben, mozdulatlanul ült abban a fura pózban, még élt, és csak nézte, ahogy Mandy a karjával a fejét védve rohant; felismerte őt.

A Mandy mellett ülő nő hirtelen hangosat, mélyet lélegzik az orrán át, és mint a felébresztett emberek általában, pislog és döbbenten néz körbe. Lassanként oszlik a homály, és a helyükön ébredező, nyújtózkodó emberektől megmozdul az utastér levegője.

Ahmer édesapja, Ibrahim talpig fehérben, szótlanul állt egy bagdadi hullaházban; nagy, tiszta kezét szorosan összekulcsolta a háta mögött. Nézte, Mandy és a fotós pedig vele együtt nézték, hogy a hullaház egyik dolgozója egy betonpulton lemossa a fia testét. Nézték a négyszögletes szoba sápadt falát, a magas ablakokon beáramló fény téglalapjait. A szürke betont, a horganyzottvas vödröket. Ahogy a szappan fehér habja gyöngéden beborította, ami Ahmer testéből megmaradt. A halottmosó szürke pólót és fekete nadrágot viselt, gondosan nyírt szakálla volt. Ibrahimon fehér kaftán, fehér nadrág és fehér fejkendő, kuffija volt, fekete zsinórral kétszer körbekötve.

A fiún a vér addigra sötét lett, mint a sár, csúszós patinaként borította a nyakát és az alkarját – miért főképp a karját? –, mintha újra és újra mélyen belemártotta volna a ragacsos folyadékba. Mellkasa, bordái, hasa tiszta volt a pulóver alatt, és a bőrén itt csak egyetlen édes, kisfiúkra olyan jellemző kis kék folt látszott, csúzlitól, vagy ahogy nekiment az asztal sarkának. Ennyi vér közepette szinte csodának tűnt ez a kis tiszta bőrfelület. Mandy azon gondolkodott, vajon hogy tudja megállni Ibrahim, hogy ne boruljon rá.

A fiú arcáról letisztították a pókhálószerűen rászáradt, fekete vért, de valahogy egy friss, élénkpiros tócsa gyűlt össze a teste alatt a betonpulton, mikor a halottmosó óvatosan megfordította a testét. Ez az élénkpiros szinte az egyetlen szín volt a szobában – ez, és ezt Mandy egy másfajta döbbenettel vette észre, a rózsaszín-zöld csíkos törölköző, amit a halottmosó pedáns gyöngédséggel ráhajtott az Ahmer csípője alatti cafatos, sötét borzalomra. A kopott, mosástól durva, de patyolattiszta törölköző egyenesen Mandy gyerekkorából termett itt, az anyja még mindig tart két pontosan ugyanilyen törölközőt az új, bolyhos, egyszínűek mögött a törölközősszekrényben. A cukorkacsíkos törölköző és az élénkpiros vér villanása volt csak szín a monokróm szobában. A fotós hang nélkül mozgott – Mandy érezte, azt kívánja, bár el tudná hallgattatni fényképezőgépe érzéketlen zajait, kattogását.

Mikor Ibrahim megfordult, és Mandyre nézett, takaros, szépen nyírt szakálla fehérebbnek tűnt, mint egy nappal korábban. Kissé hajlott keretű, olcsó szódásüveg-szemüvege mögött dagadt, nedves volt a szeme. Egy hosszú másodpercig a nőre bámult, aztán visszafordult, még szorosabbra kulcsolta háta mögött a kezét, miközben figyelte, hogy egy idegen emelgeti, forgatja és szappanozza tízéves fia gyönyörű, elpusztított testét.

A repülő elhasznált levegőjében, a széksorok fölött villódzva életre kelnek a tévéképernyők. Apró repülőikonok kúsznak át rajtuk az élénkkék óceán fölött, Ausztrália narancssárga partfodrai felé.

Az apja lezuhant a tetőről. Három óra múlva a sydney-i reptéren lesz, Chris ott fogja várni őt.

A felnőttlét egyedüllét.

Harmadik fejezet
Első nap

Margaret belehajol Geoff püffedt, feldagadt arcába.

– A lányok és Christopher ma hazajönnek – mondja neki halkan. Kis szünetet tart. – Mandy is hazajön.

Geoff csak fekszik, változatlanul. Olyan hiábavaló dolognak tűnik beszélni hozzá, de minden nővér és orvos azt mondta, hogy kell, így Margaret beszél. Három napja történt a baleset. Úgy gondolja, a férje valószínűleg még mindig ijesztően néz ki, de ő már nem tudja ezt megítélni. Lehet, hogy sokkal jobban fest. Olyan, mintha már nem is tudná felidézni, hogy milyen volt Geoff arca – foltok, dagadás, csövek nélkül, mikor a borzalmas, lila seb még nem terítette be zúzódásokkal. Most már képes Geoffon tartani a tekintetét úgy, hogy nem rándul meg az arca, nem fakad sírva. A férfi két szemhéja még mindig csak két fényes, sötétlila, puffadt rés, a szempillái továbbra sem látszanak, de talán egy kicsit kevésbé dagadtak, kevésbé tűnnek érzékenynek, mit tegnap? Margaret felnéz, hogy megkérdezzen egy nővért, de az a kettő, akit lát, a nővérpultnál, a számítógép hátulja fölé hajolva tanakodik, a kezükben elektromos vezetékekkel.

Hallja Geoff lélegzetének gépies hangját, gyöngéden sziszeg körülöttük az oxigén. Margaret leveszi a kabátját, és gondosan, minden sietség nélkül a látogatóknak szánt szék háttámlájára teríti. Aztán leül, keresztbe teszi a lábát. Arra gondol, talán nem kellett volna megemlítenie, hogy Mandy hazajön. Rendesen ez valami igazán különleges dolgot jelentene: valakinek az esküvőjét, egy ritka karácsonyt.

Stephenről nem szól egy szót sem. Nincs mit mondani. Egy apró göböt fedez fel a nejlonharisnyáján, és előrehajol, hogy végigfuttassa rajta az ujját, közben azon gondolkodik, vajon le tudná-e csípni körömmel, vagy azzal csak kijjebb húzza és felfuttatja a szemet. Úgy dönt, jobb nem kockáztatni. Eszébe jutnak a combját csipkéző visszerek, és keresztbe vetett lábát visszateszi a földre. Hátradől a széken, és nézi, ahogy Geoff lélegzik, ahogy a gép arra kényszeríti, hogy lélegezzen. Az osztályon a többi gép is csipog, fújják összevissza hangjaikat. Itt annyira sok az idő.

Az egyik nővér otthagyta a számítógépet, és most telefonkagylóval a fülénél áll, közben továbbra is nézi, ahogy a másik lány a zsinórokat piszkálja.

– Jó, és az körülbelül még mennyi idő? – mondja a telefonba, közben a másik nővérre nézve forgatja a szemét.

Az új osztályt, az intenzívet, még csak egy hete nyitották meg. Egyes gépeket még mindig fólia borít, vagy ott vannak még rajtuk a szállításhoz használt címkék. Mikor első nap Margaret kiment a mosdóba, a vécét finom cementpor borította, és kis műanyag fedők takarták a mosdók lefolyóját. Örül, hogy Geoff nem a legeslegelső beteg volt az intenzív osztályon; a pár ágynyira fekvő sovány, kába fiatal férfi képe a helyi újságban is megjelent. Cukorbetegség miatt kellett amputálni a lábát. Margaret hallotta, mikor az orvos ugyanazt mondta el neki, amit Margaretnek is elmondtak, hogy milyen szerencsések ők. Hogy ez az osztály most megnyílt, a szakorvosok innentől már szívesen idejönnek majd, a betegeket már nem kell légimentővel elvinni egészen Sydney-ig.

A nő feláll, felemeli az összegyűrődött lepedőt, amit takarónak használnak, és Geoff drótokkal meg fehér orvosi tapasszal borított mellkasa fölött tartja. Finoman meglebbenti az anyagot, aztán óvatosan a férje vállára teríti, és átmegy az ágy túlfelére, hogy azon az oldalon is megigazítsa. Azon töpreng, vajon fáj-e neki ez a súly, a lepedő súlya. Hogy vajon érez-e most bármit? Ha magánál lenne, érezné-e még a fájdalmat? Az a hang, amit kiadott, ahogy olyan furán küszködött a sóderen, az a borzalmas hang, egy kisbaba panaszos nyafogása, annak a férfinak a szájából, akit egész életében nem hallott sírni. Margaret soha többet nem akarja hallani azt a hangot.

Egész nap, minden egyes nap a férje arcát nézi, hogy vannak-e fájdalmai, vagy valami jele annak, hogy magához tér. De eddig nem történt semmi. A nővérek és az orvos azt mondják, a mozdulatlanság jó, hogy mozdulatlannak is kell maradnia, bár mindennap elviszik őt valami új vizsgálat vagy CT miatt. A segédápoló jön, és egy időre eltolja az ágyat, aztán visszatolja. Margaret nem tart velük.

Annyira sok az idő.

Otthon reggelenként azon kapja magát, hogy bűntudatosan kapkod, igyekszik gyorsan elkészülni. Mikor felébred – többnyire valami hosszú, sürgető álomból, ami valami apró-cseprő, befejezetlen feladatról szól, például, hogy nem rakta rendbe a takarítószeres szekrényt, amiért azonban mégis valami brutális nyilvános megszégyenítésben lesz része –, csak fekszik az ágyban, és annyira fáradt. Aztán megfordul, és látja, hogy máris hetet mutat az óra. Hogy lehet ilyen késő, hiszen mikor az előbb ránézett, és ennek csak egy perce, még fél hat volt? Így hát felül, egyre jobban elhatalmasodik rajta a pánik, aztán siet a zuhany alá, reggelizni, a vasalódeszkához. Pipálja ki a tennivalókat, és nem felejti el egy bevásárlószatyorba gyömöszölni az üdvözlőlapokat, amik már érkeznek, néhány újságot, meg a könyvtári könyveket, amiket vissza kell vinnie, aztán a jobbik cipőjében végigkopog a kocsibehajtón.

De mikor legkésőbb kilenc órára megérkezik, leteszi a teli szatyrot és a kabátját, és a nap hatalmas, ásító szájként tátong előtte, minden óra egy hosszú, jövőbe hullámzó szalag. Ő pedig hirtelen megint olyan ólmosan fáradt, belesüpped a puha, széles székbe, ami új műbőr szagát árasztja, a képes újságot a hasának támasztja.

Az osztály távolabbi végében két orvos vizitel. A nővér, aki a számítógéppel foglalkozott, most kijött a pult mögül, és az orvosokat követi, minden ágy körül összehúzza a a csupasz kék függönyt, eltakarja a beteget és a vizitelőket. Margaret elképzeli, hogy festhetnek odabent, összefont karral kérdezgetik az ágyban fekvőt, válaszra válnak, bólintanak. Mikor Geoffhoz érnek, vajon lesz mit mondaniuk? Ő is próbál kérdésekkel előállni. A gyerekek majd mindenféléről kérdezni fogják, neki pedig tudnia kell válaszolni nekik. De igazából csak egyetlen kérdés van. A telefonbeszélgetésük első ingerült, értetlen pillanatai után – „Miről beszélsz, Anyu?” – Cathy elismételtette Margarettel, amit mondott. Ő maga is képtelen volt elhinni a saját szavait. Mire Cathy azt mondta, ugyanazzal a hitetlenkedéssel a hangjában: „És – rendbe fog jönni?”

Margaret folyton visszatér ehhez a három nappal ezelőtti pillanathoz, amikor a feje fölött meghallotta Geoff zuhanó testének mennydörgésszerű robaját. Mintha három éve történt volna. Most pedig kezdi úgy érezni, hogy abban a pillanatban, hogy Geoff lezuhant, vele zuhant ő is, elkezdett visszafelé pörögni a házasságukban. Mintha a férje megcsúszó bakancsa, lefelé bucskázó teste kirúgott volna egy téglát egy falból, ezzel kicsi, szabálytalan nyílást ütött, és ezen keresztül most száraz homokként ömlik befelé Margaret élete. Nem tudja megállítani. Ez a zúduló homok több évtizedes emlékvillanásokból áll – az anyja aprócska harmonikává hajtogat egy zárt borítékot, és mélyen a sövény sötétjébe rejti. Ő maga halálosan kimerült fiatal anyaként háton fekszik a kertben. Feje fölé emelt baltával áll, meg kellene védenie a gyerekeit, de így is túlságosan retteg, nem meri megölni a kígyót. Aztán a homok már frissebb emlékeket hoz: legidősebb lánya elgyötört hangú képeslapokat küld neki olyan isten háta mögötti helyekről, amikről kizárólag a hírekben hall az ember, és Margaret tudja, hogy a képeslap eleje és hátulja közt lapul az igazság – ezek olyan helyek, amelyekről Mandy tudja, a szülei sose látogatnának oda; egy olyan életet választott magának, amelyben az anyja nem követheti őt.

Miközben szárazon, szinte hangtalanul zörög a homok, Margaret arra gondol, légikísérő akartam lenni. Tizenkilenc éves korában Brisbane-ből írt az Ansettnek, a szüleinek nem szólt a dologról. De semmilyen válasz nem érkezett, így ő inkább hozzáment Geoffhoz. Csak éppen évekkel később, ahogy a kórházban feküdt karjában egy újszülöttel, az apja elmesélte neki, mit látott meg egy nap, mikor a sövényt nyírta, egy penészes, összehajtogatott borítékot, jóval azután, hogy Margaret megírta. – Látod, mégis milyen jó, hogy anyád eldugta azt az ansettes leveledet! – szinte véletlenül mondta, közben vigyorgott, belebámult a kicsi aprócska arcába.

Margaret emlékezett erre a pillanatra, ahogy feltolult benne a döbbenet és a gyűlölet. Összébb húzta a kis kötött kabátot a kisbabán, Mandyn, és magához szorította, elhúzta a büszke nagyapától. A szoba lélegezni, dagadni kezdett. Évekkel később Cathy elvitte őt egy kiállításra, ahol volt egy ilyen nagy alagútszerű valami, amiben Margaret rosszul lett, mikor keresztülment rajta, úgy érezte, felé nyomulnak a falak. Értette, mi ez a dolog, nem számít, mit írtak róla az ismertetőben a galéria falán. Az a lélegző, fehér folyosó egy elszalasztott élet volt, amiben az ember egy kicsi, éhes kisbabába kapaszkodik, hogy az védje meg, miközben megmutatják neki a másik jövőjét, amit mélyen a sövény sötétjébe rejtettek, madárpiszok és penész pettyezi.

Néha, mikor a gyerekek kicsik voltak, Margaret elábrándozott arról, milyen légikísérő lett volna belőle. Arról álmodozott, hogy Monacóban jár, vagy a hátán fekszik a makulátlan zöld pázsiton, onnan bámulja az Eiffel-torony hatalmas acélgerendáit – ez egy szabadnapon történt volna –, vagy csak kiosztja azokat a takaros kis vacsoracsomagokat, aztán egyszerűen visszacsúsztatja a tálcákat a helyükre. Se mosogató, se pelenkák. Csak kis négyszögletes étel- és italcsomagok, kis tálcákon, takaros kis fedőkkel, az emberek pedig csendesen, bekötve ülnek a helyükön, míg ő fel-alá sétál közöttük, néha ellenőrzi a rúzsát meg a harisnyáját, és megigazítja a kontyát.

Margaret mindig is tudta, hogy ez butaság.

Tudta, hogy valójában egyáltalán nem ilyen lett volna a dolog, mégis szerette éppen ilyennek elképzelni. Most éppen ilyen, mikor időről időre elmegy Armidale-be a „látóhoz”, akiről Yvonne barátnője mesélt neki. Tudja, hogy butaság, de mostanában már csak akkor megy, mikor valami rosszat hall a hírekben egy olyan helyről, ahol Mandy épp állomásozik, és már egy ideje nem hallatott magáról. De ez mára szinte mindennapos, és Margaret évente csak pár alkalommal jár a médiumhoz – Marilynhez. A médiumok csak lehúzzák az embert, ezt nagyon jól tudja, és különben is, a nő igazából sose mond neki semmit, csak, hogy „Mandy tudja, hogy vele vagy, és szeret téged”. Butaság, de Marilyn magabiztossága olyan megnyugtató; mint mikor egy orvos meggyőződéssel azt mondja az embernek: „Higgye el, jobban lesz!” Elég tehát, ha Margaret meghallgathatja, hogy a lánya szereti őt, még ha egy vadidegen mondja is ezt, aki túl sok szemfestéket használ, és az arcánál fogva egy aprócska, kék műanyag ajtós ketrecbe tolja a csaholós kis mopszát, mikor Margaret megérkezik. A szobában mindig kutyaszag van, és valahányszor a pillantása elkalandozik Marilyn szemhéjpúderéről, a ketrec műanyag hálója mögött látja az állat mérges kis szemét. Tenisz közben nem említi, hogy eljár Marilynhez, még akkor sem, mikor Yvonne a saját „alkalmairól” mesél, és úgy tűnik, a barátnője nem is tud a dologról. Marilyn legalább ahhoz elég látó, hogy tudja, miről ne jártassa a száját.

Margaret göccen egyet a saját viccén. Az orvosok a sállal bekötött fejű fiatal nő távoli ágyánál állnak. A nő arca fehér, akár a fal, beesett szemével az orvosokat bámulja, a kérdéseikre csak lassú pislantásokkal vagy szinte észrevehetetlen fejmozdulattal felel.

Margaret az órájára néz. Mandynek elvileg mostanában kell leszállnia. Chris azt mondta, hazaviszi őt, hogy lezuhanyozhasson és megreggelizhessen, aztán legkésőbb délben elindulnak, és útközben felveszik Cathyt is. Azt mondta, Stephen még senkinél sem jelentkezett, de próbálkoznak tovább.

Margaret néha furcsállja, hogy a lánya férje, és nem maga Mandy hívja fel őt, szervezi a dolgokat. Aki gyöngéd hangon azt mondja neki: „Ne aggódj emiatt, Marg!” De a férfiak manapság már mások, mint régen. Bizonyos férfiak.

Azzal is tisztában van, hogy öntudatlanul is elkezdett úgy gondolni Geoffra, mintha megint dolgozna, vagy elutazott volna a Rotaryval. Nem pedig szétroncsolva feküdne előtte. Most, mikor ismét ránéz arra az arcra, már érzi, hogy a döbbenet újból beléfojtja a levegőt, neki pedig ki kell fújnia, két határozott lökéssel, ha nem akar sírva fakadni. „A szentségit, hát nyugodj már meg”, ezt mondaná most neki Geoff. Ha tudna beszélni. És ezt kedvesen mondaná, Margaret úgy gondolja. De közben határozottan a vállára tenné a kezét. Ismét kifújja a levegőt, ezúttal már magabiztosabban.

Mikor már férjnél volt, és Rundle-be költöztek, Geoff dolgozni ment, Margaret pedig kiült a kertbe egy plédre a gyerekekkel. Néha le is feküdt ott a napon, és hagyta, hogy a gyerekek ide-oda bóklásszanak. Néha még el is aludt a fáradtságtól, az unalomtól. Akkoriban még senki nem beszélt depresszióról. Ezen töpreng, vajon akkor ez volt-e az egész felnőtt élete. Depresszió. Vagy szorongás, ezzel magyaráznak mindent a rádióban vagy a televízióban. Még a politikusok is, nekik mániás depressziójuk van. Mindennek van valami neve.

Margaretnek sose írtak fel Valiumot, mint a barátnőinek, bár egyszer egy orvos felajánlotta neki, mikor a viszkető fejbőre miatt ment el hozzá. Még a hetvenes években. – A Valium nem szitokszó manapság? – mondta ő gondolkodás nélkül, egy apró mosollyal. Az orvos akkor egy másodpercig rábámult, aztán letette a tollat, és hűvösen azt mondta, akkor talán inkább másik sampont kellene használnia, és fel is állt, hogy Margaret lássa, ideje elhagynia a rendelőt. Utána azt kívánta, bár csendben maradt volna, bár hagyta volna, hogy az orvos felírja neki. Talán egész kellemes lenne egy darabig abban a fátyolos, csinos világban élni, amiben a barátnője, Judy töltötte látszólag a napjait. Geoff azt mondta, olyan volt Judyval táncolni az iskolabálon, mintha egy konzervdoboz lett volna a partnere. Sok csilingelő zaj, és könnyű, akár egy tollpihe. Margaret először azt hitte, sértésnek szánta, de később már korántsem volt olyan biztos ebben.

Ahogy végignéz az ágyban fekvő férjén, hirtelen rátör egy gondolat – Hol van Geoff keze? Felugrik, fölé hajol, és keresni kezdi a bal kezét a takaró alatt. Megtalálja, és lehúzza róla a takarót, hogy ki tudja emelni, egy pillanatra két kezébe fogja hűvös súlyát. Hüvelykujjával végigcirógatja az ismerős, napfoltos, eres bőrt. Egy pillanatra odahajol, férje kezének puha bőréhez szorítja az orcáját. Aztán felemeli a takarót, és óvatosan visszafekteti a férfi kezét az oldala melletti vékony matraccsíkra. Megsimogatja az alkarját, aztán áthajol rajta, hogy megnézze a másik karját is; az is ott van, az oldalán nyújtva, gipszben, teli csövekkel. Margaret visszahajtja a takarót, és visszatűri a helyére.

Az ágyak fölött látja, hogy az orvosok megint eltűntek. Ezek szerint vele mégsem fognak beszélni. Ez mindig így megy: várakozik, készül valamire, aztán semmi. Aztán amikor egyáltalán nem számít rá, hirtelen felbukkannak és kiböknek valamit, elviszik a férjét, aztán újra feltűnnek. Elsimítja maga alatt a nadrágját, és visszaül. Próbálja elnyomni magában a megkönnyebbülést, hogy az orvosok elmentek.

Egy pillanat, és zajt hall. Közeleg a teás kocsi. Régi, ütött-kopott rozsdamentes acél, nagyon kilóg a sok új, visszafogott szín és makulátlan felület közül. A kocsit toló nő komor, zöld egyenruhája is réginek néz ki, az sem illik ide. Végigmegy a pettyes linóleumon, közeledtében felvont szemöldökkel Margaretre pillant. Ő elmosolyodik, és megrázza a fejét; később majd elsétál a Sidewalksba a sarokra, és ott vesz egy rendes csésze teát.

Látja, ahogy a nő röviden, lopva Geoff ólomszürke arcára pillant, mielőtt továbbindulna. És mintha erősen gyomorszájon vágták volna, Margaret hirtelen megérti, az idegenek számára egyértelmű, hogy Geoff hamarosan meghal… … …

Köszönetnyilvánítás

A legnagyobb hálával Kylie Morrisnak tartozom – amiért elolvasta a könyvet, nagylelkű tanácsokkal látott el, és mindenekfelett azért, mert bátorított. A könyv részben a tasmaniai Hobartban íródott, a Tasmanian Writers’ Centre Island of Residencies programjának keretében, amelyet Hobart városa és az Arts Tasmania támogatott. Az Ausztrál Tanács Irodalmi Testületének ösztöndíja és a Varuna, az Írók Háza szintén segítségemre voltak az írásban. Sok hasznos könyv mellett egyenesen létfontosságúak voltak Janine di Giovanni írásai – különösen a Madness Visible: A Memoir of War, amelyből a 171. oldalon leírt esetet átvettem –, ahogyan Denise Leith Bearing Witness: The Lives of War Correspondents and Photojournalists című könyve is. Milliárd formában megnyilvánuló nagylelkűségükért köszönet a Farey és a McElvogue családnak; Jane Doepelnek; kollégáimnak, főképp Graham Smithnek; Clifford-Smithséknek; Russell Daylightnak; Caroline Baumnak és David Roachnak; Beck Hazelnek; Anna Fundernek; Jane Johnsonnak és Brian Murphynek; Henry Simmonsnak; Jenny Darlingnak; Siobhán Cantrillnek; Judith Lukin Amundsennek; és Jane Palfreymannek. És hatalmas köszönet Tegan Bennett Daylightnak, Peter Bishopnak, Vicki Hastrichnek, Lucinda Holdforthnak és Eileen Nasebynek a korai verziók értő olvasásáért és éleslátó észrevételeikért. Mint mindig, most is köszönet szerető támogatásukért bátyámnak, húgaimnak és a családjaiknak. És a férjemé, Seané minden szeretetem és hálám, hiszen ő egyre csak bátorít a napi robot során.

Tartalom

Első fejezet. 2006. február

Második fejezet

Harmadik fejezet. Első nap

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet. Második nap

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet. Harmadik nap

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet. Negyedik nap

Tizenharmadik fejezet. Ötödik nap

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet. Hatodik nap

Tizenhetedik fejezet

Köszönetnyilvánítás

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
Korrektor Tomka Eszter
Borító Árvai Judit
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 300 4

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL