A VESZETT ÜGY

Székely Nagy György

SZÉKELY NAGY

GYÖRGY

A veszett ügy

©2022 , 2026 Schrauf György, Schrauf Tamás

Minden jog fenntartva!

Szerkesztés: Komlóssy Vera

Bortóterv: Müller Péter

Tördelés: Müller Péter

ISBN 978-615-02-4674-1

Köszönet a szép és okos nőknek,

akik nélkül nem lett volna ez a könyv.

Gabinak, Klárának, Magdinak, Verának.

És mindent Aliznak

A mű fikció.

A történet szereplői, az események, a párbeszédek a szerző képzeletében születtek.

Bármilyen hasonlóság valóságos eseményekkel vagy személyekkel a véletlen műve

Julius Steiner nézte az anyját.

– Betty Richter azt mondta, hogy Steiner Miklós,

a nagybátyám, 1952-ben a terhes feleségével megpróbált

átszökni az osztrák határon.

– Mi dolgod vele?

– Meg akarom találni őket. Tudni akarom, mi lett velük.

És meg is tudom.

– Veszett ügy az, fiam, kár az időt pazarolni rá.

– Én egyetlen Steinert sem akarok elveszíteni. Elvesztet-

tem a hidamat, a szerelmemet, az országomat. Többé veszni

nem hagyok semmit, anyám. Semmit!”

Székely Nagy György: Szerelem és… (Az 1962 című fejezet)

1.

Saigon, Vietnám

1972 nyara

– Aztán sok sárga kolbászt kaptál be?

– Annyit biztosan nem, mint te.

– De szereted a kolbászt, mi, te büdös szajha?!

– Vegetáriánus vagyok.

– Na, még ez is – köpött egyet a nő arcába a katona, majd lerúgta a székből.

A nő lehunyta a szemét, feltornázta ülőhelyzetbe magát a nedves beton falnál, egy büdös és párás cellában. Várta, hogy a fájdalom gyomorforgató hullámai elüljenek.

– Svájci állampolgár vagyok, nincs joguk…

– Pofád befogod, komcsi szuka! – üvöltött rá a katona.

– A Vöröskereszt orvosa vagyok, diplomáciai védettségem van.

A katona megfordult, szeme fölé tette a tenyerét és körbenézett.

– Ba’meg, én nem látom sehol. Biztos magaddal hoztad, te komcsi szuka!

– Nem vagyok kommunista. És szuka sem.

A katona ott termett előtte, és vigyorogva mondta:

– Na, majd mindjárt meglátjuk!

Csészealjnyira tágult pupillája elárulta, szép mennyiségű LSD düböröghet a vérében. A nő próbált hátrább kerülni, ám a fal szilárdan támasztotta. A katona kicsatolta az övét.

– Őrmester!

– Mindjárt csak ellenőrzöm, hogy ez itt szuka-e?

– ŐRMESTER!

A katona megfordult. A hadnagya mellett egy félvér őrnagy állt az ajtóban.

– Egen?!

Az őrnagy belépett, letette a kezében lévő dossziét, majd a lazán álló őrmester felé fordult. Mosolygott, aztán egy hatalmas jobb egyenessel tette ki a szobából.

– Az ajtót, hadnagy úr.

– Parancs, őrnagy úr.

– Kívülről.

– Igen, de a…

– Kívülről.

A hadnagy simára borotvált arcán rángatózott egy ideg, aztán feszesen tisztelgett és távozott. Kurva anyádat, csokigyerek! – morogta magában. A félvér őrnagy az asztalt középre húzta, két széket tett a két oldalára. Aztán odament a nőhöz. Felsegítette, összehúzta a mocskos, véres inget rajta. Előrántott egy kést, amivel elvágta a nő kezét béklyózó kötelet.

– Foglaljon helyet! – mondta franciául.

– Köszönöm, beszélek angolul.

– Ó! Akkor köszönöm. Az én franciám nem annyira jó. Mármint a beszédem.

Paula elmosolyodott, eszébe jutott, hol is hallotta ezt utoljára.

Zürich, Svájc

1971 karácsonya

Flumserberg nem messze Zürichtől, egy remek síterep, kezdőknek, haladóknak, akik szerették a havas száguldást. Amikor legutoljára ott járt, tulajdonképpen menekült. A családjától, kicsit önmagától. Már amikor az öccse behozta a repülőtérről, figyelmeztette:

– Anyánk elemében van.

– Jaj, ne! Unokahiány?

– Magasfokú. És hogy…

– …miért nincs még családunk? – mondták egyszerre.

Aztán nevettek egymásra. Nagyon ritkán látta Juliust, aki már doktor, műszaki zseni, és egy komoly céget vezetett Zürichben, ami méltán volt világhírű. Nem sokat tudtak egymásról. Negyedévente egy levél, bárhol is jártak. Magas, jóképű, gazdag, sikeres a testvére. És magányos. Mint ő.

– Most éppen honnan is jössz?

– Bangkokból. Tudod, a Vöröskereszt oltásait vittük oda páran orvosok, amit te is finanszíroztál. Köszönjük szépen!

– Nincs mit! Bármikor, amikor kéred.

Paula figyelte a tiszta, rendezett utat, a házakat a hófedte lejtőkön, a csupasz sziklákat a felhők ölelésében. A meleg otthonok kígyózó füstjét, a rendet, a békét, a tisztaságot, csupa olyan dolgot, amivel ő nem szokott találkozni a munkája során. Mosolygó emberek, hógolyózó gyerekek, babakocsit tologató anyukák, csaholó vidám kutyák. Egy eleven képeslap, csak a tehenek hiányoztak, kolomppal a nyakukban.

– Öcsi, bármit kérhetek?

– Nem veszem el egyik kolléganődet sem.

– Férfi barátaim vannak.

– Azokat sem.

Julius mindig jópofa volt. Hogyan kellene beadni neki a dolgot?

– Terhes vagy? Esetleg hozod a barátnődet? Ázsiai férjed lett? – tudakolta az öccse.

– Nem. Kicsit komolyabb.

– Akkor jönnek a gyerekeid? Feketék? Sárgák?

– Öcsi…

– Atyavilág! Kommunisták. Sarló-kalapácsos cumisüveggel. CCCP feliratú pelenkával.

A nő szívből nevetett.

– Ez még mindig a kedvenc dugógéped hatása?

– Nem dugógép. Love mashine. Az a jó kifejezés – javította ki a nővérét, mert Tapper mérnök az egyetlen barátja volt.

Annak idején ő vezette be a nagybetűs Életbe, amibe minden beletartozott, legfőképpen a nők.

– Minden nőt megdug?

– Nem. Csak, aki lefekszik vele. Ne tereljél, nővérke! Ki vele!

– Figyelj, van egy kis probléma.

– Na, már vártam. Idősebb nálad. És beleszerettél a fiába – bólogatott kanyarodás közben a férfi.

– Esetleg, ha a találgatást abbahagyod, elmondhatom?

– Csupa fül vagyok.

– Vízum kellene, hosszú tartózkodásra. És egy kis pénz is.

– Rendben. Mi a probléma?

– Ahová kellene, oda… szóval…

– Hová?

– Vietnám.

Az öccse abban a pillanatban szinte állóra fékezte a Land Rovert. Hangos dudálás volt a reakció mögötte.

– Nővérke, azt tudod, hogy ott háború van? Az amerikaiak szarrá bombáznak mindent? Tisztában vagy vele, hogy a vietkongok minden fehéret megölnek kérdezés nélkül?

– Öcsi, nem annyira vészes a helyzet. A sajtó felfújja a dolgokat.

– A My Lay vietnámi falunév mond neked valamit? Vagy a Song My jobban hangzik?

– Öcsi, ne drámázz! Calley hadnagy már bíróság előtt van.

– Jaj, de megkönnyebbültem! Mert akkor Vietnám már nem is veszélyes! Eszeden vagy, nővérke?!

– Ne kiabálj. Meg kell értened. Ott kell segítenem. A Huyet Hoc Kórházban, Saigonban. Egy gyerekoltási akcióhoz csatlakoznék. Semmi bajom nem lesz. És persze, ha kell, operálok is – magyarázta a nő.

– Hogy hívják?

– Kit?

– Aki után menni akarsz.

Paula hátravetette magát az ülésen és nagyot sóhajtott. Julius belelát. Az autó újra elindult.

--Sebész.

– És?

– Nincs és. Egyszer voltam vele. Aztán eltűnt. És már tudom, Saigonban van.

– A Hülye Fog kórházban?

– Huyet Hoc! Nos, igen, ott.

Csend volt. Zürich első házai tűntek fel, emberek, és egy szép, piros villamos zakatolt az út szélén, a nyílegyenes síneken.

– És most, nővérke?

– Nem tudom.

A férfi sóhajtott.

– Tehát. Van ez a Jean-Pierre, akivel egyszer döngettél, aztán lelépett, felbukkant Saigonban. Lehet, hogy már ott sincs, de te utána akarsz menni, a háború közepébe. Egy olyan pasas után, aki nem is emlékszik rád, csak ürített egyet, mert a sok mosolygó ázsiai tündérke után egy 180 centi magas, barna hajú, barna szemű, fehér bőrű, jó nő mégiscsak más.

– Igazán kedves vagy – mondta a nő dühösen.

– Azt mondtam, jó nő. Nem? És hogy jövök a pénzen kívül a képbe?

– A vízum.

– Tiszta sor. Nem értem.

– Te tudsz vízumot szerezni. Hosszú tartózkodással.

– Nem mondod!? És mégis, hogyan?

– Van az a Vöröskeresztes ismerősöd. Az a nő.

Az öccse arca nagyon komorrá vált. Egy szót sem szólt, míg ki nem értek Zürichből, és rákanyarodtak a Küsnacht felé vezető útra.

– Most elcseszted a karácsonyom, nővérke – morogta a férfi.

– Öcsi, én…

– Nem akarok vele kapcsolatba kerülni! – kelt ki magából Julius.

– Ne kiabálj velem. Nem tudtam…

– Semmit sem tudsz! Se arról a nőről, se arról, hogyan ismertem meg, és hogy mi történt. Semmit.

– Nem mondod el.

– Elég nekem, ami összetört.

– A nővéred vagyok. Kinek mondanád el?

Julius nézte az utat. Tényleg, kivel is beszélt volna arról, hogy elment Magyarországra tíz éve megépíteni a rokon Steiner István csodájának, az Erzsébet hídnak a helyén az új Erzsébet hidat. Amit aztán a szovjetek nem akartak. Őt viszont akarták. Élve vagy halva. Nagy szerelem volt. És még nagyobb egy Kovács Eszter nevű lánnyal. Aztán percek alatt ott kellett mindent hagynia, mert jött Betty Richter, aki valaha Lovassy Erzsébet grófkisasszonyként élt, és vitte magával egy kanadai diplomata autó csomagtartójában. Mert Betty ezt is el tudta intézni. Sok minden mellett. Azóta is, ha Julius kér valamit, teljesíti. Egyetlen szerelme, Steiner Miklós miatt. Aki Julius unokafivére, és 1952-ben eltűnt. Hogy lehet ezt elmondani? Mindent elvesztett akkor. A hidat, az országot, a szerelmet.

– Sosem vagy itt nővérke, amikor kellenél. Sosem – suttogta Julius.

– Öcsi, én…

– Amikor jó lenne csak dumálni. Inni egyet. Vagy röstlit enni tejföllel a Le Dezalay-ben, sok sajttal. Amikor csak sírnék a válladon, és azt mondanád, bőgőmasina.

– Nekem máshol van az életem.

– Igen. És most egy fantomfasz után rohannál a vesztedbe! És én segítsek ebben!?

– Rondán beszélsz, öcsi.

A kocsi egy nagy villa kapuján kanyarodott be.

– Akkor majd hallgasd meg anyánkat – mondta a férfi, és becsapta az ajtót.

Az estét még végig bírta, aztán összeszedte a holmiját, elkérte mostohaapjától a kis VW Bogár kulcsát és elindult Helen Meierhez, egykori barátnőjéhez, aki most a férjével egy szállodát üzemeltetett a Flumserberg egyik sípályája mellett. Nem volt üres szobájuk, de Helen annyira megörült neki, hogy a két gyerekét átpaterolta egy szobába, így teremtett egy ágyat neki, és egy forró zuhany után már aludt is. Másnap síelni ment.

– Szép a síléce!

Amikor felnézett, egy kapucnis kabátot, sima farmert és sötét napszemüveget viselő férfit látott.

– Ért hozzá?

– Én? Mindenhez.

– Látom a ruháján.

A férfi végignézett magán, közben rágyújtott.

– Mi a baj a ruhámmal?

– Farmerban síelni? Cigarettával?

– Nem így kell?

Elmosolyodott.

– Ez biztos a füstös stílus.

– Na, látja! – mutatott rá a férfi.

– Nincs ilyen. Fekete vagy kék?

– Fekete haj, kék szemmel. Mondjuk fordítva sokkal érdekesebb.

– Nem tudja, miről beszélek. Ugye?

– Hogyne tudnám – tárta szét a kezét a férfi –, nekem mindegy, milyen színű a haja. Vagy a szeme.

– Mindegy?

– A mosoly számít, kisasszony. Meg hogy mi felett mosolyog.

Újra nevetett. Micsoda egy fickó!

– Kisasszony? És ha itt vannak a gyerekeim? Vagy a férjem?

– Kizárt.

– Mert ezt is tudja.

– Muszáj – fújta a füstöt a férfi.

– Miért is?

– Mert ön, kisasszony, egy nemsemmi nő. És én szeretem a nemsemmi nőket.

– Honnan tudja, hogy nincs férjem?

– Egyedül jött. A felvonótól. Azóta figyelem.

– És miért figyel?

– Ahogyan lehajolt a léceiért, az megmozgatott bennem valamit – vigyorgott a férfi.

– Pofája az van.

– Más is. Az mozgott leginkább.

– Ha szólok a férjemnek?

– Tessék!

Zavarban volt.

– Jó. Nincs férjem. Barátom, az lehet?

– Persze. Csak nem itt.

– Ezt is tudja – nézte végig a nő a cigarettázót.

– Muszáj, mert…

– Jó, jó.

– Ha barátja lenne, akkor ő hozná a léceit. Aztán amikor vesződött a bakancsa csatjával, segített volna.

– Maga sem segített.

– Nem vagyok a barátja.

– Szerencsére.

– Még! – tartotta fel cigarettás kezét a férfi.

– Maga le akar velem feküdni?

– Minden vágyam. Mehetünk?

– Ha megtalál – mosolygott, és leszáguldott a lejtőn.

Este hangos és zsúfolt volt az étterem, aminek egy eldugott sarkában ette a pisztrángot, amit külön tányéron hoztak, és melléje a köreteket, szószokat, salátát és egy pohár párás fehér bort. Élvezte, hogy egyedül van. Figyelte az embereket. A habzsoló németeket, a kissé tartózkodó helyieket, a vörösre sült, vedelő angolokat. Aztán meglátta, hogy a bárpultnál ott ült a férfi a hegyről, cigaretta a kezében, sört kortyolt, majd egy pohár snapszot döntött le, villámgyorsan. Felemelte a korsóját, és feléje biccentett. Akkor sem tudta eldönteni, bosszantja, vagy inkább örül neki. Ideje se maradt rá, máris ott ült vele szemben. Honnan szerezte a széket?

– Átsült a pisztráng?

– Mit csinál itt?

– Megvárom, hogy megegye a vacsoráját, aztán mehetünk.

– Hová?

– Egy kis könnyed paplanrugdosásra. De lehet, megmosomahátadutána dolog is. Amennyiben a hörpölökabödönből fogást jobban kedveli, én mindenben benne vagyok.

– Ha most a képébe öntöm ezt a bort?

– Kár a moseliért, viszont hamarabb végez.

Ekkor nevette el magát.

– Qué queue! Micsoda pöcs!

– Et il ne l’avait meme pas vu! És még nem is látta!

– Pimasz fráter! – nevetett a nő.

– Jaj, köszönöm! Az én franciám nem annyira jó. Mármint a beszédem.

– Mert más bezzeg…!

– Mindenem a tiéd.

Aztán élete legjobb szeretkezése következett, ismétlésekkel. Reggel a férfi eltűnt, soha többé nem látta. A kezére emlékezett, a szájára. Hogy úgy vette le róla a pulóvert, hogy közben már a melltartóját is kikapcsolta. Gyengéd volt, kedves, figyelmes és olyan érzéseket is kihozott belőle, amiről nem is tudott. Tudta, mikor kell hevesnek lennie. Hogyan kell csak szellőként végig suhannia a derekán, apró érintésekkel az őrületbe kergetnie. Mikor kell mozdulatlanul feküdnie, kezét a csípőjén tartva és segíteni akkor, amikor ő már elveszett a beteljesülés ködében. Mikor kell erősen szorítania, teljesen együtt lenni, aztán csak hozzáérni a vágytól duzzadt ajkakhoz. Mosolygott, és úgy nézett rá, ahogy soha senki. A nevét se tudta. A férfi sem az övét.

Aztán reggeli után a futár hozott egy borítékot. Benne az útlevele, kétéves munkavállalási vízum volt bepecsételve a Vietnámi Köztársaság területére. Mellette a Vöröskereszt által kiállított igazolvány a nevére, három nyelven, ami igazolta, hogy ő valóban az orvosuk. Aztán egy számlaszám. A saigoni Nguyen Thok Bankba. És egy nagy összeg, szabad felhasználásra.

„Vigyázz magadra, mert akkor rám is vigyázol. Öcsi”

Megcsókolta a papírt, és elindult az új élete felé.

Saigon, Vietnám

1972 nyara

– Hölgyem!

Összerezzent. A félvér őrnagy megfogta a kezét.

– Jól van?

– Igen. Köszönöm!

– Üljön le. Kér valamit?

Zavartan nézett.

– Mosdóba kellene mennem.

– Ó! Nos, ott a sarokban…

– Női dolog.

– Hoppá – lepődött meg az őrnagy, majd odament az ajtóhoz.

– Lomax tizedes!

Egy katonanő tisztelgett az ajtóban.

– A hölgyet elviszi egy mosdóba. Biztosítja, hogy nyugodtan zuhanyozzon. Ad neki másik ruhát. És ami kell neki… a… női dologhoz.

– Sminket, őrnagy úr?

– Nem, tizedes. Ami kell… olyankor…

– Óvszer, uram?

– Tampon, tizedes, tampon.

– Értem, uram. Kövessen, hölgyem!

Fél óra múlva Paula tiszta egyenruhában ott ült az asztalnál. Sokkal jobban érezte magát, haja még nedvesen csillogott, egy darab madzaggal összefogva. Vizes fehérneműje átütött a khakiszínű pólón. Egy pohár kávé gőzölgött előtte és két bánatos fonnyadt sajtos szendvics hevert egy tányéron.

– Egyen nyugodtan, megvárom.

Csak nézte az ételt.

– Ja, értem – mondta az őrnagy, majd késével levágott egy kis darabot, majd megette.

– Mit mondjak? Nem a Jade Palace, de ehető.

– Sosem voltam a Jade Palace-ban – mondta a nő.

– Akkor főzött magának? Vagy a kórházban evett?

– Legtöbbször a kórházban. A Le Lai és a Cong Vien park sarkán van egy étkezde. Ott vettem magamnak ennivalót. Aztán vagy hazavittem, vagy a Cong Vien parkban megettem.

– Nem tud, vagy nem szeret főzni?

– Mennyi főzőedényt találtak nálam?

A félvér őrnagy elmosolyodott. Nem buta nő ez, nagyon nem.

– Nem sokat. Soha nem is főzött?

– Ha most arra kíváncsi, merre is jártam előző életemben, akkor kérdezze meg.

– Honnan jött ide, Vietnámba?

– Svájcból.

– Ott élt? – kérdezte az őrnagy.

– Egy ideig. Gondolom, megvan az útlevelem és a Vöröskereszt-igazolványom is. Akkor tudja.

– Azt tudom, hölgyem, hogy azok az igazolványok valódiak. Csak…

– Csak? Ha valódiak, minek a csak?

– Csak egyszerre lettek kiállítva. Nagyon siettek vele, és ezért nem ügyeltek olyasmire, mint sorszám.

– Az fontos?

– Bizony! Mert amikor ezeket – mutatta fel az igazolványokat az őrnagy – kiállították, nem ezek a sorszámok következtek. Ezek csak két hónappal később jöttek sorba.

– Véletlen.

– Vannak véletlenek. Ez nem az. Ezt valaki elkérte, elvette, vagy adták neki. Gyorsan. Szóval kitől kapta?

– Ezeket hivatalosan kaptam, őrnagy úr – babrált a kezével a nő.

– Van időm, hölgyem. Több, mint magának.

– Több, mint nekem?

– Sokkal több.

– Na, de miért?

– Mert ha nem felel nekem őszintén, akkor én egy idő után felállok, kimegyek az ajtón, és szólok Blakes századosnak, hogy a kommunista kémgyanús foglyot vigye kihallgatásra. Nem részletezem, ott mi lesz magával. Aztán elítélik és kivégzik. A Vöröskereszt fog kapni egy hivatalos értesítést, hogy ön, hölgyem, egy harci esemény kellős közepébe csöppent, ahol is az NFF, a vietnámi Nemzeti Felszabadítási Front emberei végeztek magával. Sajnálatos, de nem tudták megmenteni. És aztán a Vöröskereszten keresztül a hamvait elküldjük a családjának, ha van. Mert ugye, a trópusokon nem lehet egy holttestet tárolni.

A nő nézte a még gőzölgő kávét és a csonkára vágott szendvicset. Egy lassú könnycsepp indult el szép arcán, aztán egy másik. Vége van. Harmincnégy évesen. Itt Saigonban, ahová egy remélt szerelem miatt jött. Jean-Pierre Kossel csibészes mosolya és forró ölelése miatt.

Saigon, Huyet Hoc Kórház, Vietnám

1972 tavasza

– Nem lehetne beindítani azt a ventilátort végre?

– Oui, Mme le docteur. Igen, Doktornő.

– Akkor?

– Nem menni körbe.

– Mármint?

– Keverő nem menni körbe.

– Azt érzem. Miért nem megy körbe, Lien? – próbált egy normális választ kicsikarni a nővérből.

– Nem tudni, Mme le docteur, doktornő.

– És ki tudja?

– Gépész Ng.

– És ő hol van?

– Eszik.

– És mikor jön vissza?

– Nem menni el. Itt eszik.

– Pontosabban?

– Mellettünk, szoba.

A doktornő egy röpke pillanatra lehunyta a szemét, és utána nézte a mosolygó Lien nővért. Türelem kellett hozzájuk. Igen nagy. Átment a szomszéd szobába, ahol Gépész Ng guggolva evett valami zöldséges tésztát egy tálból, időnként szívott a cigarettáján. Lien pergő nyelven magyarázott. Gépész Ng teli szájjal válaszolt, amitől Lien ruhája sárgás foltokkal lett tele. Apró tésztadarabokkal és egy szép zöld korianderlevéllel.

– Gépész Ng mondani. Keverő nem menni körbe – mondta mosolyogva Lien.

– Ezt látom. Miért?

– Gépész Ng mondani, nem tudja.

– Nem tudja mi a hiba oka?

– Nem érteni hozzá.

– Na, de ha ő a Gépész Ng, akkor miért nem ért hozzá? – emelte fel a hangját a doktornő.

– Ő lenni halott ember fürdető.

– Figyeljen ide, Lien! Ha ez az ember hullamosó, akkor miért Gépész Ng?

– Apját hívni Gépész Trannak. Így lett ő Gépész Ng – mondta Lien, és mosolygott, mint mindig.

– Mikor lesz akkor működőképes a keverő, Lien?

– Ha szólni Nagyfarok Wunak.

– Mert ő…

– Lenni nagy farka.

– Azzal kever?

– Nem, Mme le docteur. Azzal csinál öröm nekünk.

– Lien. Ez a Wu akkor csinálna örömet nekem, ha a keverő működne! – morogta a doktornő.

– Nem akar próbálni? Jó!

– Nem, Lien. Menj, és szóljál Wunak, indítsa be a keverőt. MOST!

Lien megszeppent és elment. A doktornő nehéz szívvel figyelte a melegtől bágyadt gyerekeket. Volt köztük maláriás, mandulával frissen operált, bekötött szemű is. És egy pici lányka súlyos égési sebekkel. Két napja kezelik. Valaki letette a kórház ajtajában.

– Nem mert bejönni az anyja – mondta akkor Luc Dong, a kórház vietnámi főorvosa.

– Miért nem?

– Mert akkor valaki megkérdezi tőle, honnan jön, mit látott. És ha elmondja, nem biztos, hogy holnap is láthatja a lányát.

– Elvinnék a lányát?

– Nem. Megölnék. Mindkettőt – tartott egy röntgenfelvételt a fény felé az orvos.

– Ezt nem mondhatod komolyan.

– Komolyan. Tudod, mitől égett meg a lányka?

– Beleesett a tűzbe vagy hasonló.

– Napalm.

A doktornő lehajtotta a fejét. Erről már hallott. Az amerikai tudomány újabb diadala. Egy vegyi fegyver, ami mindent eléget. Szó szerint mindent.

– És ha az anyja megmondja, honnan jöttek, akkor már tudják, hol vannak az NFF katonái. Vagy a vietkongok. Akkor pedig valaki megmondja a városiaknak, és a hír megy tovább.

– A városiak…

– Néha robbantanak. Ahol sok az amerikai, vagy a katona. Ne menj ilyen helyekre. Moziba se.

– Te ismered őket?

Luc Dong ránézett a doktornőre.

– Nem ismerem őket. Azonban akár én is közéjük tartozhatnék. Vietnám az én hazám is, és nem szeretem, amikor mások uralkodnak felette és kirabolják. Na látod, ha ezt jelented, akkor te leszel a főorvos. Engem meg elvisznek.

– Luc, az Istenért! Minek nézel engem?!

A férfi újabb cigarettára gyújtott. Kifújta a füstöt és nézte az álló ventilátort.

– Szólok Nagyfarok Wunak, hogy indítsa el.

A ventilátor azóta sem működött. A doktornő lassan hozzászokott, hogy valamelyik csuklóján egy könnyű pamut sálat viselt és gyöngyöző homlokát, nyakát, arcát azzal törölte. Ami a legjobban zavarta, az a melle alatti foltok voltak. Így is megnézték, mert az itteni méretekhez képest ő bővebbel rendelkezett. Ezért átszokott a fehér pólóra, ingre, blúzra. Odament a kislányhoz, aki pihegett a szörnyű sebek alatt. Mentolos zselével kente, ahol tudta. Aztán kicsit megemelte, hogy az ázott lepedőt tisztára cserélje alatta. Kui szó nélkül segített, ő volt az az ápolónő, akit még soha beszélni nem hallott, és a meleg ellenére mindig hosszú ujjú felsőt viselt. Azt mesélték, találkozott ő is az amerikaiak csodaszerével, és nem akarja, hogy más is lássa. Azt is mondják, egy szakasz dél-vietnámi katona fél napig használta. Utána öntötték le és gyújtották fel. Csak siettek, így a teste jó része és a karja égett meg. Zsosz.

A pici lány hálásan nézett nagy, fekete szemével. A doktornő mindig azt látta benne, búcsúzik az élettől. Attól a rövid kis semmi életétől, amiben neki csak szenvedés és bánat jutott, éhség és keserűség. Zsosz. Akkor beindult a ventilátor.

A doktornő feladta. Soha nem fogja megszokni Ázsiát. Hogy itt minden másképpen van. Nem sietnek, ráérnek, ha valami nincs, nem működik, akkor: zsosz. Ez a kínai eredetű szó sok mindent jelent.

– Olyan, mint a gebasz – mondta egyszer Avi, aki szintén orvos volt Tel-Avivból, és a Vöröskereszt alkalmazottja.

Bár sokak szerint igazából a Moszadnak dolgozott és a CIA-nak segített be.

– Mert a gebasz, az mi, Avi? – kortyolt a húgymeleg sörből a doktornő.

– Tudod, az egyszerre probléma, akadály, esemény, sors, végzet. Meg ilyesmi.

– Ilyesmi.

– A zsosz ugyanaz. Mindent rá lehet fogni. Jót és rosszat, kellemeset és borzalmasat. Ha sikerül, zsosz. Amikor nem, zsosz.

– És akkor, ki a hibás?

– Nincs hibás. Zsosz van. Érted?

– A norma életben nem fogom megérteni.

– Ha sokáig itt leszel és megszereted az országot, meg az ittenieket is érteni fogod – mosolygott Avi.

Avit pár hete holtan találták a Pham Ngo Lao úton egy kétes hírű ház mellett. Kivágták a nyelvét. Utána szíven szúrták. Komoly nyomozás indult, de semmi nem derült ki. Pár napig géppisztolyos kormánykatonák álltak a Huyet Hoc Kórház kapujában, ezért a doktornő a hátsó kapun keresztül közlekedett biciklijével a Pham Viet Chang utca felől. Mert ott csak Van Thun Quien állt, kuncsaftokra várva. Igen népszerű lány, mivel az apja francia volt, és ez látszott is rajta. A meleget szokta meg a legnehezebben. Hogy mikor volt víz és működött a bojler, akkor a Bui Vien utcai lakásában, Saigon Phuong 2, vagyis a második kerületben, akkor akár egy órát is állt a zuhany alatt. Aztán mikor kijött, sosem száradt meg, mindig melege volt. Eleinte törölközőben mászkált otthon, aztán áttért a lepedőre, és végül maradt a szemüveg, olvasáshoz.

Saigon, Vietnám

1972 nyara

– Nos, hölgyem? – nézett rá a félvér őrnagy.

– Mit akar tőlem megtudni? És miért tőlem? Én csak egy gyerekorvos vagyok.

– Svájcból. Tudom. Csakhogy hölgyem, aki ilyen úton-módon szerez iratokat, az nem csak egy orvos Svájcból. Két útlevéllel.

– Elvesztettem a másikat.

– Van az úgy. Mondjuk, hogy pont a kézitáskája oldalába van varrva, az picit furcsa. Persze csak nekem, a kíváncsi amerikainak, igaz?

– Az nem volt jó útlevél. Azzal nem kaptam volna vízumot – nézte a kezét a doktornő.

– Tudja, hölgyem, ha azt látom, hogy maga három hónapig volt a Szovjetunióban, akkor lettek volna kétségeim. Ha már itt tartunk. Mit csinált maga ott?

– Egy orvoscsoporttal gyógyítottunk Kujbisevben. Az ott van…

– Tudom, hol van.

– Járványos agyvelőgyulladás volt arrafelé. A szovjet vezetés nem bírt vele, kérték a Vöröskereszt segítségét. Én akkoriban kutatásokat végeztem…

– Amerikában, a John Hopkins egyetemen. És talált valami... – az őrnagy keresgélt a papírok között.

A doktornő döbbenten látta a másolatokat, azt a papírt is, amire kis virágot rajzolt, amit aztán egy kollégája asztalán hagyott, hátha észreveszi őt. Aztán két hónap kellemes boldogság jött. De miért annyira fontos ő az amerikaiaknak?

– Antitestet.

– Ez az, köszönöm. Amivel becsomagolta a vírust. Ezt nem értem.

– Nézze, őrnagy. Ez a vírus, ami az agyhártyagyulladást terjeszti. Ilyen tüskés – rajzolta a papírra.

Akkor átvillant rajta, hogy ezzel leszúrhatná az őrnagyot, és valahogy kijutna innen. Igaz, azt sem tudta, hol van.

– Maga nem tesz ilyet – nézett rá az őrnagy.

Behunyta a szemét, és mondta tovább:

– A lényeg az – folytatta nagy sóhajjal a doktornő –, hogy ezek a tüskék azok, amik megkapaszkodnak más sejteken. Ha ezeket letörjük vagy tompítjuk, akkor nincs mivel kapaszkodniuk, és egyszerűen csak sodródnak a vérben.

– Ez remek.

– Igen, csak nem sikerült. És egyszer az egyik srác becsomagolt egy tengeri sünt, amit szépen lelakkozva dísznek árulnak Barbadoson, ajándékba hozta. Akkor gondoltam arra, hogy így lehet a vírussal is csinálni.

– Nem lyukasztja ki a csomagolást?

– Okos kérdés, őrnagy úr. A csomagolásnak addig kell tartania, amíg a vírus életben van. Aztán már le is bomolhat.

– Minden elismerésem, hölgyem! Szép munka volt. És ezért mentek Kujbisevbe?

– Meg kellett vizsgálni a helyszínen a vírust. Mert…

– A csomagolóanyagot ahhoz kellett igazítani.

– Pontosan. Ezért voltunk ott – tette le a ceruzát a doktornő.

– És kapott Munka Érdemrendet Brezsnyevtől.

– Koszigin. Tőle kaptuk.

Az őrnagy jegyzetelt.

– Kitől szerezte az új útlevelet, meg a Vöröskereszt-igazolványát?

– Én rendes úton…

– Oké. Tudja, nekem van időm.

– Őrnagy úr, én tényleg…

– Miért akart idejönni? Miután a Szovjetunióban járt?

– Szerelmes voltam – suttogta a doktornő.

– Hogyan kérem?

– Szerelmes voltam. Illetve akkor azt hittem. Bangkokban találkoztam valakivel. És ő idejött Vietnámba. Én meg utána.

– Az a férfi szerette magát?

– Nem. Nem hiszem.

Az őrnagy egészen előrehajolt. A göndör fekete hajában vörös szálak tűntek fel. A doktornő nem is értette.

– És maga, egy szép, okos, csinos nő eljön egy országba, ahol háború van, ahol kávézók robbannak fel és minden fehéret gyűlölnek, mert azt hiszi, hogy szeretik?

– Ilyen bolond vagyok, őrnagy úr.

– Tudja, volt egy rokonom, aki még magánál is bolondabb volt. Aztán olyat vitt véghez, hogy még ma is beszél róla a világ.

– A testvére?

– Ha itt lesz az ideje, elmesélem. Mit tud mondani Jean-Pierre Kosselről, azon kívül, hogy maga szerette? – emelte rá a tekintetét az őrnagy.

Paula nem mondta az őrnagynak a férfi nevét. Ez biztos. A doktornő belenézett a félvér férfi szemébe, és hirtelen pici gyerekként látta azt az arcot, az apja arcát, amit azóta se feledett. A kopasz fejet, a mosolygó deres szakállat, aminek az apró szurkálását most is érzi. És ugyanaz a szempár nézett rá, mint most az őrnagyé. Ami ugye, lehetetlen.

– Azt tudtam, hogy idejött, Saigonba. A Huyet Hoc Kórházba. Segíteni. Sebészként.

– Hogy miért akart idejönni, azt nem tudja?

– Gondolom az emberiesség meg a humánum…

– Nagyon szép. Mennyire bírja a borzalmas képeket?

– Boncoltam már kisgyereket. És itt is láttam már dolgokat. Napalmmal égett gyerekeket.

Az őrnagy mereven nézte a doktornőt. Kicsit hátrébb húzódott.

– Meglehet, összetévesztette más dologgal.

– Azt nem lehet összetéveszteni, őrnagy úr.

– Jobb lenne – mondta csendesen az őrnagy, és két képet csúsztatott a doktornő elé.

Az egyiken egy teljesen kibelezett férfi volt, keze-lába kikötve megdöntött asztalon. A fejét egy cigarettázó déli katona tartotta, mert a torkát is elvágták.

– Megismeri?

A doktornő remegve kortyolt a kávéból. És hullottak a könnyei.

– Jean Pierre – suttogta.

Az őrnagy előretolta a másik képet. A doktornő nagy levegőt vett, minden erejére szüksége volt, hogy ne ájuljon el. Jean-Pierre kibelezett testébe két fejet tettek. Egy kisgyerekét és egy asszonyét. Mindkettő vietnámi.

– Tien, a felesége. És Lin, a lánya. Quang Ngai mellett egy faluban, ahol elfogták. Éppen hazament gyanútlanul. Nem sejtett semmit. Aztán mikor belépett a házukba, akkor a két fej fogadta. Meg a déliek. A Mészárosok.

A doktornő picit bólintott. Ő is tudott erről a csapatról. A déliek elit kommandója, bűntető szakasza. Nagyon hatékonyan dolgoztak, sosem hagytak se élőt, se szemtanút. A kegyetlenségük híre megelőzte őket. Sokan inkább öngyilkosok lettek, minthogy a kezükbe kerüljenek.

– Már tudtak róla. Vöröskeresztes igazolvánnyal járhatott sokfelé. Az országban és azon kívül is. Híreket vitt. Utasításokat. Terveket, térképeket és pénzt. Magának nem kellett valami csomagot hoznia?

– Nem.

– Üzenetet valakinek?

– Csak egy ajánlólevelet.

– Kinek?

– Luc Dongnak. A főorvosnak, hogy hol tudnak használni.

– Látta a levelet?

– Jean-Pierre megmutatta.

– Azt is látta, amikor betette, és lezárta egy borítékba?

A doktornő arcán zavar volt. Füle mögé simított egy kósza hajszálat.

– Szóval, akkor éppen szeretkeztek.

– Igen.

– Mikor kapta meg a levelet?

– Otthagyta. Reggel találtam meg – Paula kicsit összébb húzta magát, karjait szorosan összekulcsolta maga előtt.

– Ez biztos?

– Igen.

Az őrnagy felállt és kinyitotta az ajtót. Egy katona pattant oda. Mondott neki valamit, majd visszajött.

– Az a katona, aki bántotta magát itt a szobában, azt mondta, hogy komcsi szuka.

– Igen. Nem is értem, honnan vette – nézett mérgesen a doktornő.

– Az a levél, amit maga Luc Dongnak hozott, egy offenzíva tervét tartalmazta. Amiben 1100 amerikai katona halt vagy sebesült meg.

– Én… nem tudtam… fogalmam se… őrnagy úr, higgye el! – hajolt előre Paula.

– Én elhiszem, hölgyem. Az a kérdés, egy szovjetunióbeli tartózkodás után, egy becsempészett haditerv után ki fogja elhinni azt, hogy maga nem egy komcsi szuka?

A doktornő nézte a vörös szálakat az őrnagy hajában. És tudta, senki a világon nem hinné el. Tán ő maga sem.

– Akkor most mi lesz velem?

– Mondjuk, meséljen nekem arról, miért ment Ha Tienbe. És mit csinált ott?

Ha Tien, Vietnám és Kambodzsa határa

1972 nyara

Szakadt az eső, és hangosan kopogott a pálmaleveleken. A petróleumlámpa alig adott fényt. A doktornő kendőt kötött a homlokára, hogy az izzadság ne hulljon a lázban fürdő kislányra. Egy lepedőbe csavarta, és időnként megmártotta a dézsában, amibe ömlött az esővíz. Csak remélni tudta, hogy használ. Amikor ideért Ha Tienbe, hosszas zötykölődés után, már huszonhat lázas gyerek várta. Nem malária okozta a lázat. Pedig a Thai-öböl nem volt messze, és mindenhol rizsföldek vagy mocsár.

Amikor még Saigonban, a kórháznál odajött hozzá egy férfi, nem is értette, mit akar.

– Sajnálom, de nem értem, mit mond?

– A doktor küldött – mondta a vietnámi férfi szép, tiszta németséggel.

– Milyen doktor?

– Akit maga keres. És szereti. És ő is magát.

– Jean-Pierre!

– Ne mondjon neveket.

– Honnan tudom, hogy maga tényleg tőle jön?

– Mon peti fleur! Kis virág!

A doktornő lehunyta a szemét, és látta maga felett a férfit, ahogy kinyíló szájjal nézi őt, aki elmerül a boldogságban. Akkor hívta így.

– Értem. Mit üzen?

– Segítenie kell. Gyerekeken. Valami láz van nyugatra. Ha Tiennél. A határnál.

– Milyen határnál? – kérdezte a doktornő.

– Kambodzsa. Sok gyerek beteg.

– Az vietkong terület. A kommunistáké. Oda menjek? Én?

– Azt mondta a doktor, maga tud segíteni. Vigyen dolgokat. Írt egy listát. Tessék – nyújtott át egy papírlapot a férfi.

A doktornő a listára tekintett. Antibiotikum, kötszer, lázmérők, lázcsillapítók, fertőtlenítőszerek, mikroszkóp.

– Hogy szedjem ezt össze?

– Gyorsan. Négy nap múlva viszem magát.

– Négy nap?! Nem készülök el addig.

– Muszáj. Négy nap múlva. Este tízkor hátul, a Pham Viet Chang utca felől. És ne szóljon senkinek.

Négy nap múlva ott állt a homályban. A néhol még létező aszfalt gödreiben gyűlt a víz. Egyetlen lámpa küzdött a sötétséggel, néha egy kutya ugatása törte meg a csendet. Senki nem volt ott. Az eső kitartóan szemerkélt, mint ami sosem hagyja abba. Egy rozoga Citroën kanyarodott be az utcába hangos zakatolással, teli csirkés ládákkal, csikorogva lefékezett, és kipattant belőle a férfi.

– Igyekezzen, nincs sok időnk! A cuccok?

– Ott hátul.

– Segítsen belepakolni a ketrecekbe. Siessen!

Egész éjjel zötyögtek. Néha nem is látta az utat. A hajnal pírja alig tudott áttörni az esőfüggönyön. Volt, hogy percekig álltak a sötétben, a melegben, párában. Aztán valahonnan katonai teherautók dübörögtek el és lánctalpas harckocsik mentek el mellettük. Ha Tien szélén, egy rizsföld mentén álltak meg. Messze smaragdzöld hegyek látszottak, mindenhol pálmafák, ragyogó napfény, végtelennek tűnő mocsaras területek. Virágba borult bokrok, tisztára söpört terek a kunyhók előtt. Néhány csirke kapirgált, csüngő hasú malacok röfögtek élvezve a hűsítő sarat a rizsföldek szélén. Apró nő jött eléjük, Linként mutatkozott be, majd pattogó szavára többen kerültek elő, és pillanatok alatt hordtak be mindent. A férfi mondott valamit még a nőnek, majd elment. Jean-Pierre sehol. Aztán megnézte a gyerekeket. Dengue-láz. Speciális válfaja, ami szinte csak gyerekekre hatott. Szinte semmit nem tudott tenni. Vírus okozza, az antibiotikum semmit sem ért. Lázcsillapítót adott. És mindig füstöltetett, hogy a szúnyogok messze kerüljék a kunyhókat. Ahová csak jöttek a gyerekek, mert azt hitték a környéken, a fehér doktornő mindenkit meggyógyít. Tehetetlen volt. Az egyetlen lehetséges megoldás egy hűvös hely és hűtőborogatás lett volna, tápláló ételekkel, vitaminokkal.

– Lin, el kell őket vinni innen.

– Nem lehetni. Nem engedni.

– Ki nem engedi?

– Vietkong nem engedni.

– De miért? – türelmetlenkedett a doktornő.

– Kell sok rizs. Étel. Katonáknak. Kell kéz aratni. Csinálni rizs.

– A gyerekek dolgoznak a földeken?

– Nincs férfi. Katona. Vagy halott. Nő kevés. Kell gyerek.

– Li! Figyelj rám. Meghalnak. Mind meghalnak, ha itt maradnak.

– Zsosz.

– A kurva életbe! – üvöltött a doktornő, és kiállt az esőbe.

Nézte a felhőket, ahogy mozdulatlanul álltak, és rengeteg eső zuhogott alá a szürke égből. A szemközti kunyhót is alig látta, a siető falusiakat, ahogy a talpuk csattogott a sárban. A hegyek párában, a virágok élvezték a felfrissülést. Látta a csatornát, amiben, ha nincs eső, egy út vezet a határhoz.

– Li! Mennyire van a határ?

– Nem érteni.

– A másik föld mennyire van?

– Az a domb, ott balra. Kilátszik tető. Az másik ország.

– Oda kell vinni a gyerekeket.

– Jön vietkong. Öl meg mindenkit.

– Meg kell próbálni.

Az apró nő nézett maga elé. Az unokái is ott voltak a kunyhóban.

– Nincs pénz, Mme le docteur.

– Ha van pénz, tud valaki segíteni átkelni a határon?

– Rossz emberek. Visznek-hoznak. Dolgok. Pénz kell – suttogta az apró nő.

– Mást elfogadnak?

– Fényes sárga.

– Arany?

– Nem tudom. Rossz emberek.

– Li! Tudsz velük beszélni? Sürgős. Ezt add nekik – vette ki az egyik fülbevalóját, amit az öccsétől kapott a harmincadik születésnapjára, közepén egy gyémánttal.

– Vietkong megölni. Mindenkit.

– Menj, Li!

Li egy pontos térképpel jött vissza. Ebből tudták, merre kell menni egy csónakkal vagy hajóval, amit szerezni tudnak. És még „sok fényes sárga dolog” kell a szabaduláshoz. Akkor már negyvennél több gyerek feküdt lázasan a kunyhókban. Egy csónakba biztosan nem férnek be. A doktornő gondterhelten járkált a kunyhók között. Nézte az esőt és a nagy bambuszdézsákat, amik felfogták az esővizet. Akkor már tudta, mit fognak tenni.

Két nap múlva megérkeztek a vietkong katonák, és vitték a rizst. Köszöntek a Mme le docteur-nek, mert megmondták nekik, kinek az asszonya a fehér nő, nem lehet bántani. Miután az utolsó is elment, nagy sürgés-forgás támadt a kunyhók között. A doktornő és Li irányított mindent. A kicsiket a hosszú csónakba tették. Aztán a dézsákat kötelekkel a csónak után kötötték. Mindegyikbe került egy felnőtt, hogy vigyázzon és irányítson majd az úton.

– Hold lenni éjjel. Nem eső – mondta Li.

– Az jó, legalább látunk valamennyit.

– Az nem jó. Látni minket. Vietkong megölni. Mindenkit.

– Indulunk, Li – mondta a doktornő és elindították a csónakot.

A doktornő és egy másik asszony húzta az evezőt a túloldalon. A víz lassú ütemben vitte őket a határ felé. A hold bevilágította a terepet, állatok neszeztek, néha egy fénysugár röppent az égre. Már látták a magas hegyet, a csatorna kanyarját, amikor rakéta szökkent a magasba. Aztán még egy. A csempészek helyett a vietkong emberei álltak ott derékig a vízben, fegyverrel a kezükben. Egy szalmakalapos ember kiabált Livel és a vietnámiakkal. Hevesen mutogatott, menjenek vissza.

– Meghalnak a gyerekek! – próbálkozott a doktornő, de a szalmakalapos hajthatatlan volt, az emberei elkezdték felfelé tolni a csónakot.

Lassan értek vissza a kunyhókhoz. A doktornőnek feltűnt a csend. Paula fejében csak egy dolog dübörgött, hogyan fogja megmenteni a gyerekeket? A vietkongok továbbra is kiabáltak és fenyegetően rázták a fegyvereiket. Megszólalt egy géppisztoly. Aztán még egy. A vietkongok összevissza kezdtek lövöldözni. Akkor oldalról is jött az „áldás”. A hold kibukkant a felhők mögül és megvilágította a kunyhók közül tüzelő katonákat. Amerikaiak! – villant a felismerés a doktornőbe. Egyre közelebb jöttek, és lőttek mindenkire.

– Ne lőjenek! Gyerekek! Gyerekek! Ne, kérem, ne! – üvöltött angolul, ahogy bírt.

– Leszarom – mondta egy cigarettázó katona, és egy kézigránátot dobott az egyik dézsába.

A doktornőt feldöntötte a légnyomás. Látta Li széthasadó testét. Aztán még egy gránát, és az eszelős röhögés.

– Sam, csinálj már egy kis fényt, baszd meg!

A napalm végig fröcskölt a csónakon. A sikoltozást még hallotta, aztán újra a gépfegyverek hangja. Egyenkénti pisztolylövések. Csend. Végtelen csend. Lapult a vízben, érezte a vér és az égett hús szagát. Az eső mosta le könnyeit, reszketett a szinte meleg vízben.

– Mind megvan, törzs?

– Az összes rohadt sárga. Kicsi és nagy.

– Hol van az a kurva, aki angolul kiabált?

– Faszom tudja. Biztos megdöglött az is – böffentett a törzsőrmester.

– Kerítsék elő a hulláját, vagy őt magát.

– Meg akarja dugni, hadnagy? Egy hülye kis sárgát, mert tud angolul?

– Törzs. Az egy fehér nő volt.

– Ne bassza meg, hadnagy! Ha Tien-ben egy fehér nő? Maga többet szívott még nálam is – röhögött a törzsőrmester.

– Keressék meg! – ordította a hadnagy.

– Oké, ne pörögjön már – intett az törzsőrmester, és elindult.

A doktornő óvatosan a csatorna oldalához tapadva igyekezett a határ felé. A napalm lángolt, még a víz felszíne is égett. A szag borzalmasan ülte meg a tájat. Paula menekült. Már nem sok, és eléri a kanyart. Saras víz csapott az arcába, vissza kellett fogni a köhögését, nehogy észrevegyék. Mikor túljutott rajta, nagyot sóhajtott. Sikerült. Úsznia kellett, mert az út eltűnt alatta. Fényeket látott, apró pontokat. Arrafelé tempózott. Csendes volt minden. Fejében csak az járt, hogy elérje a partot, a fényeket a kambodzsai oldalon. A fényszóró élesen vágott a szemébe. Aztán a csónakmotor felbőgő hangja.

– Ne mozdulj, a kurva anyádat!

– Ne lőjenek! Ne lőjenek!

– Őrmester úr! Ez egy fehér nő.

– Hogy micsoda? – hallatszott, és egy kopasz félmeztelen férfi mászott le a kormány mögül.

– Húzzák ki!

Megragadták és behúzták a csónakba.

– Hát te ki vagy, cicám?

– Orvos vagyok. Ha Tienből menekülök.

– Ha Tienből? Komolyan? Akkor megérkeztél, cica – mondta az őrmester, és keményen szájon vágta a nőt.

A hajó meglódult szeme előtt, és elájult.

Saigon, Vietnám

1972 nyara

Az őrnagy még írt, amíg a doktornő megette a szendvics maradékát. A kávéja elfogyott. Az őrnagy fel se nézett, tolta oda a sajátját. Rőt szőr volt a tejcsokoládé bőrén. Sosem látott vagy hallott hasonlót.

– Tudja, most hol van, doktornő?

– Nem.

– A vietnámi amerikai kontingens katonai elhárításának az épületében.

– Saigonban?

– Majdnem. Lényegtelen.

– És mi lesz velem?

Az őrnagy összepakolta az iratokat. Odament az ajtóhoz, kiszólt valamit, majd a székét a kilincs alá támasztotta és visszajött.

Most fog megerőszakolni – húzta ki magát a doktornő.

– Két választása van.

– Tegye, essünk túl rajta.

– Maga gyönyörű nő, igaz, néha teljesen úgy viselkedik, mintha egy romantikus könyvből lépett volna elő – mosolygott az őrnagy.

– Azt akarja, nem?

– Persze. Mi mást akarnék?

– Akkor tegye.

– Teszem. Tehát két választása van. Az egyik. Nem hisz nekem, nem bízik meg bennem, és akkor kiviszem és átadom a helyieknek.

– A másik?

– Meghallgat, elviszem innen és velem jön.

– Hová? – döbbent meg a doktornő.

– Az Egyesült Államokba. És senki nem fogja tudni.

– Mármint…

– Hogy az Államokba kerül.

A doktornő semmit sem értett.

– Akkor mondja, őrnagy úr. Hallgatom.

Paula kihúzta magát a széken.

– Helyes. Láttam, nem érti a vörös szálakat a hajamban. A kezemen.

– Bocsásson meg, de egy negroid túlsúlyú személyen nagyon furcsa.

– Örökség. Tudja, én Jamaicában születtem, aztán gyerekként kerültem az Államokba. Örökbe fogadtak. Michael Lessing a nevem. A nevelőszüleim neve. Eredetileg Kettelstone voltam, az anyám után.

A doktornő bambán nézett. Vajon neki, mi köze ehhez?

– Sydonának hívták, és egyidőben együtt élt egy vörös skót emberrel. Ő az apám.

– Akkor innen a vörös szőrzet. Csak semmit sem értek.

– Mikor magát idehozták, megtalálták az útlevelét és a Vöröskeresztes igazolványát, a Cégtől én voltam ügyeletben. Átnézve az iratait, magamnak kértem az ügyet. Kimentem a Phong 2, Bui Vien utcai lakásba, és találtam pár dolgot, ami miatt aztán nem akartam, hogy más kezébe kerüljön.

– Mert mit talált?

– Egy levelet például – tette eléje az őrnagy.

– Az öcsém írta. Zürichből. Mint tudja, svájci vagyok.

– De nem ott született.

– Nem – rázta meg a fejét a nő.

– És ezt a képet azért küldte az öccse…

– Ez az ő nagy álma volt, amit megépített, és egy nagy szerelem, akit ott kellett hagynia – nézte a képet a doktornő, és az öccsét látta.

– Ez mit ábrázol?

– Az Erzsébet hidat Budapesten, Magyarországon.

– És maga ott született.

– Igen. Budapesten.

– Az öccse?

– Miért érdekes az öcsém? Semmi köze az egészhez.

– Ez igaz. Hozzám van köze.

– Hogy micsodaaa?! – képedt el a doktornő.

Az őrnagy leült az asztal szélére, és mosolygott a nőre.

– Az apámat Nicholas Steinernek hívják. Vagy hívták, nem tudom él-e még. Skót volt, de félig magyar.

– Magyar? Steiner? Én…

– Igen, tudom. Maga Paula von Steiner. Budapesten született 1936-ban. Aztán kétévesen került Svájcba. Luzernben járt iskolába, később a zürichi orvosi egyetemen végzett.

– Pontosan.

– Az öccse, Julius von Steiner, a Steiner és Tapper Mérnöki Iroda tulajdonosa.

– Társtulajdonos. Egy Tapper nevű mérnöknek van még részesedése. És már doktor Julius von Steiner. De mi köze…

– És Mérgessy Anna az édesanyja leánykori neve, és gróf Sasváhry-Steiner András az apjáé.

– A kiejtése nem teljesen jó, de valóban. Még mindig….

– Hallott valaha Miklós nevű nagybátyjáról?

– Egy Miklós nevű rokonról hallottam, hogy mikor visszajött Magyarországra, nem is keresett minket. Mert mi van vele?

– Nos, kedves Paula! Kereste magukat, csak az anyjuk nem engedte, hogy találkozzon a férjével, aki a maga apja és Nicholas, vagyis Miklós unokatestvére.

– És ő a maga…

– Az apám.

Paula nézte a mosolygó őrnagyot, és nagyon butának érezte magát.

– Nem hiszem el… Én ezt nem hiszem el. Senki sem hinné el.

– Pedig így van, és amint lesz rá alkalom, meg is mutatom a papírokat.

Paula még mindig csak nézett.

– Akkor mi, őrnagy úr, rokonok vagyunk?

– Szerencsére, mert egy ilyen nőnek nem tudnék ellenállni.

És akkor doktor Paula Steiner elmosolyodott.

– A szeme, őrnagy úr. Tudja, volt egy pillanat, amikor azt hittem, az apám néz rám – mondta mosolyogva Paula

– Az apja?

– Egészen kicsi voltam, mikor meghalt. De az a pillanat, amikor a kezében tartott és rám nézett, az megmaradt. Örökre. Magának ugyanilyen szeme van. Hihetetlen.

– Bizony. Viszont kedves Paula, van egy rossz hírem is.

– Vártam.

Lessing őrnagy mosolygott.

– Nem tudom innen kiengedni. Mert akkor megölik. Muszáj velem jönnie. Az Államokba. Csak úgy tudom megvédeni.

– Kitől? A déliektől?

– Az amerikai hadseregtől – mondta komolyan Lessing őrnagy, egy pillanatra lesütve a szemét.