Luana DaRosa

Csőd ellen házasság

Cara Colter

Tégy úgy, mintha együtt lennénk

Alison Roberts

Mr. Tökéletes

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© 2023, Luana DaRosa – Vinton Kiadó Kft., 2026

A mű eredeti címe: The Vet’s Convenient Bride (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

© 2024, Cara Colter – Vinton Kiadó Kft., 2026

A mű eredeti címe: Accidentally Engaged to the Billionaire (Harlequin Mills & Boon, Romance)

© 2023, Alison Roberts – Vinton Kiadó Kft., 2026

A mű eredeti címe: The Italian, His Pup and Me (Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Fordította: Windberg Donatella

Nyomtatásban megjelent: a ROMANA KÜLÖNSZÁM 133. számában, 2026

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-117-4

A Romana különszám a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa.

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2026

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Luana DaRosa

Csőd ellen házasság

1. FEJEZET

Maria hangosan sóhajtott. Hetek óta alig aludt, a kimerültség mélyen a csontjaiban ült.

– Megint a könyvelést nézed?

Maria felnézett az íróasztaláról, és mosolyogva átvette a kávéscsészét, amelyet húga, Celine nyújtott neki.

– Obrigada, pont erre volt szükségem.

– Mi a baj? – kérdezte Celine.

Maria nagy kortyot ivott, és kerülte húga átható pillantását.

– Hát… nem állunk jól, Celine.

– Daniel tényleg hülye helyzetbe hozott minket – morogta Celine, mire Maria felhorkant.

– Az enyhe kifejezés. – Ő sokkal drámaibb szavakat használt volna. Ha a bátyjuk nem árulta volna el a családot, most nem lennének ilyen problémáik a számlák kifizetésével és az állatmenhely további működtetésével.

Ez a munka amúgy sem hozott különösebben sok pénzt, annak ellenére, hogy a menhely már elválaszthatatlan része volt Santarémnek. Itt az esőerdőben, közvetlenül az Amazonas mellett, a társadalom leggyengébb tagjairól, a vadállatokról gondoskodtak. Az esőerdő irtása egyre folytatódott, ezért nagyszüleik menhelyet nyitottak. Ezzel ugyan nem tudták megmenteni az esőerdőt, de legalább az irtás áldozatain segíthettek.

Még senkinek sem beszéltek a pénzügyi nehézségekről. A jószívű santarémi lakosok biztosan eladnák a legértékesebb vagyontárgyaikat, hogy Rodrigo és Alma Dias menhelye fennmaradjon.

Néhány évvel ezelőtt Maria szülei Svájcba költöztek, hogy ott élvezzék megérdemelt nyugdíjas éveiket. Maria, Celine és testvérük, Daniel vállalták a felelősséget a menhelyért, és adományokra voltak utalva.

Egészen a közelmúltig egy gazdag vállalkozó Minas Geraisból hatalmas összegeket adományozott havonta – de aztán Daniel elszökött a feleségével, és természetesen az üzletember megszüntette a kifizetéseket. Sokkal több pénzre volt szükségük, mint amennyi Santarémben rendelkezésre állt, így csak egy lehetőség maradt.

– Be kell zárnunk. Még az állatorvosi rendelőből származó jövedelemmel együtt sem elég a pénz.

Egy utolsó kétségbeesett kísérletben, hogy ne kelljen feladnia szülei örökségét, Maria felvett egy állatorvost, aki a háziállatokról gondoskodott, míg ő maga az egzotikus és vadállatokkal foglalkozott, Celine pedig haszonállatorvosként dolgozott a környék farmjain. Dr. Rafael Pedro immár három hónapja dolgozott nekik.

Maria sajnálattal gondolt Rafaelre. Csendes ember volt, aki soha nem beszélt sokat magáról, és mégis barátok lettek ez idő alatt – ami valószínűleg annak is köszönhető, hogy a Dias család vendégszobájában lakott.

A munkában többnyire nem volt sok közük egymáshoz. Ennek ellenére úgy tűnt, van valami közöttük: rejtett vágy, egyfajta kötelék. Beszélgetéseik gyakran flörtöléssel végződtek, és mégis láthatatlan fal határ tartotta őket vissza attól, hogy közelebb kerüljenek egymáshoz. Maria volt Rafael főnöke, és bár már rég nem vonzódott ennyire senkihez, nem engedhette meg magának, hogy összejöjjön egy alkalmazottjával. De talán Rafaelt nem is érdekli igazán, csak udvarias.

Celine mintha olvasott volna a gondolataiban, és elmosolyodott.

– Ha már nem lesz az alkalmazottad, randizhatsz vele.

Maria felhúzta a szemöldökét, de a szíve gyorsabban kezdett verni. Igen, Rafael valóban vonzó férfi. Izmos karja és erős mellkasa azonnal magára vonta Maria figyelmét, meleg, mogyoróbarna szeme pedig őrülten megdobogtatta a szívét. A mód, ahogyan a szenvedő állatokhoz beszélt, és úgy bánt velük, mintha a családtagjai lennének, megérintette a szívét. Talán újra át kellene gondolnia Celine javaslatát?

– Inkább neked kellene randiznod vele – felelte kitérően, de a húga csak nevetett.

– Hivatalosan még férjezett vagyok. Na és te vagy az, aki mindig csillogó szemmel néz rá.

– Épp most magyarázom, hogy be kell zárnunk a menhelyünket, és te a dögös állatorvosunkról beszélsz?

– Á, szóval dögösnek találod! – kiáltotta Celine.

– Celine! Nem érteted, amit az előbb mondtam?

– De, persze. – Celine sóhajtott. – Szívszorító, hogy be kell zárni, de mindketten tudjuk, hogy mindent megtettünk, hogy ezt elkerüljük.

– Mielőtt felhívom az ügyvédet, beszélek Rafaellel. Tudnia kell, hogy hamarosan elveszíti az állását.

Celine vigasztalóan megsimogatta a vállát.

– Szólj, mi a következő lépés.

Maria bólintott, Celine pedig kiment. Most teljesen új irányt kell adnia az életének, és talán Rafaelnek is szerepe lesz ebben…

Nem, erre nem is szabad gondolnia. Nem is tudja, hogy Rafael érez-e iránta valamit. Bármennyire is szeretné megtartani, egyszerűen nem engedheti meg magának.

Még ma el kell bocsátania Rafaelt.

A kedves, vonzó Rafaelt. A pillantások, amiket váltottak, mindennap örömmel töltötték el a szívét. Nagyra értékelte ezt a barátságot, és az állatok iránti szenvedélyük is összekötötte őket. És most ki kell rúgnia.

Bárcsak minden másképp alakult volna!

Maria sóhajtott, és kezébe rejtette az arcát. Talán jobb is így. A káoszhoz, amit a menhely bezárása okoz, nem kell még egy romantikus kalandot is hozzáadnia.

De beszélgetés Rafaellel nem lesz kellemes.

Rafael a rendelő recepcióján ült, és a számítógépébe írta a jegyzeteit, amikor kinyílt az ajtó.

– Sajnálom, zárva vagyunk – mondta, anélkül hogy felnézett volna.

Egyszerűen fáradt, nem tud még egy állatot kezelni. Már elmúlt kilenc óra, és Emanuel, a kávézó tulajdonosa már napkelte előtt felébresztette, mert a kutyája titokban csokoládét evett.

Lemaradt a Dias nővérekkel való vacsoráról is. Bár csak ott lakott, és nem tartozott a családhoz, Maria rendszeresen meghívta vacsorára. Ez minden alkalommal a nap csúcspontja volt számára – kivéve azt, amikor vasárnap együtt mentek a santarémi piacra.

Nem szívesen hagyta ki ezeket a lehetőségeket, hogy Mariával beszélgethessen, de az állati vészhelyzetek előnyt élveztek.

Paulo állt előtte, a boltosnő fia, és bizonytalanul nyújtott felé egy kis dobozt. Rafael a homlokát ráncolva felállt.

– Mi történt?

– Anyukám azt mondta, maga gondoskodsz az eltévedt állatokról – mondta a fiú, és átadta neki a dobozt.

Rafael levette a fedelet, és egy macskakölyköt talált, amelynek mély vágás volt a hátán. A seb már nem vérzett, de meg kellett vizsgálnia. Gyakran kellett olyan állatokat kezelnie, melyeket emberek sebesítettek meg.

– Köszönöm, hogy elhoztad. Így biztos túl fogja élni – mondta mosolyogva, és intett Paulónak, amikor az elhagyta a rendelőt. – Akkor nézzük csak… – Óvatosan megvizsgálta az állatot. – Te nem is házimacska vagy… hanem ocelot, igaz?

Az állat olyan kicsi volt, hogy nem tudta pontosan megmondani, de a szőrzete mintázata szokatlan volt egy közönséges házimacskának, főleg ebben a régióban. Az ocelot meg sem rezzent, hanem nyugodtan tűrte a vizsgálatot.

Rafael az egyetem óta nem foglalkozott ocelotokkal, de úgy gondolta, tudja, hogyan kell eljárni. Először ultrahangot kell készítenie, majd megtisztítania és bekötöznie a sebet.

Sóhajtott, és pillantást vetett az órára. Beszélnie kell Mariával, hogy biztosan tudja, tényleg ocelotot ápol, de ilyen későn nem akarta zavarni.

Amióta a rendelőben dolgozott, a menhely elbűvölő tulajdonosa minden szabad gondolatát uralta. Minden nyugodt pillanatban arra gondolt, mit csinálhat éppen, és hiányzott neki.

Ami nevetséges. Miért van ennyire oda érte, amikor csak együtt dolgoznak?

Maria más volt, mint az összes nő, akivel eddig találkozott. Nem is csoda: azok a nők csak a vagyonkezelői alapra pályáztak, amelyet híres nagyszülei hoztak létre számára. Egyiküknek egyszer majdnem sikerült rávennie, hogy elvegye, és olyan ügyesen csinálta, hogy Rafael csak az utolsó pillanatban látott át a szitán. A családja nem riadt vissza attól, hogy felbérelje azt a nőt, hogy végre hozzáférhessen a pénzhez.

Azóta nem volt többé kapcsolata a családjával – és a szerelemről is lemondott. Neki fontosabb volt, hogy állatorvosként dolgozzon.

Santarém a szívéhez nőtt. A hely, amely eredetileg csak menedékként szolgált volna számára, otthonává vált. Ez elsősorban Mariának volt köszönhető, akivel barátságot kötött, és aki megismertette vele az összes falubelit.

Minden együtt töltött perccel egyre forróbbá vált benne a vágy. Most pedig meg kellett fékeznie, ami a mellkasában nőtt, különben lehet, hogy soha többé nem lehet úrrá rajta.

Az ocelotot a kis karámba tette az ajtó mellett, ahol biztonságban volt. Aztán átment a szomszédba, a kis házba, ahol a Dias családdal élt. Megkönnyebbülten állapította meg, hogy a konyhában még ég a villany. Maria az asztalnál ült, és ujjait egy gőzölgő teáscsészére fonta.

Látva lehangolt arcát, Rafael megdermedt.

– Mi történt?

Maria megrázta a fejét.

– Semmi – válaszolta kissé túl gyorsan.

Rafael összeszűkítette a szemét, de nem faggatta tovább.

– Szükségem van rád a rendelőben.

– Mi történt? – Hirtelen eltűnt a lehangoltság az arcáról, felállt.

– Valaki hozott egy ocelotot, amit nyilván késsel megsebesítettek. Nem tudom pontosan, milyen kezelésre van szükség. Az ocelotok és a házimacskák különböznek egymástól.

Maria bólintott, és követte a rendelőbe. Rafael közben folytatta:

– Talán először ultrahangot kellene csinálnunk, mielőtt összevarrnánk a sebet. Normálisan lélegzik. Nem hiszem, hogy a szervei megsérültek, de a hőmérséklete kissé emelkedett.

A rendelőben Maria letérdelt a karám mellé, és megsimogatta az ocelotot.

– Talán csak stresszes. – Alaposan megvizsgálta az állatot, és megerősítette Rafael feltételezését, hogy a szervei nem sérültek meg. – De nem kellene összevarrni a sebet, csak fertőtleníteni és figyelni. Szegényke… Vigyázunk rád, amíg jobban nem leszel.

Rafael elmosolyodott. Maria mindig olyan szeretetteljesen bánt az állatokkal. Állatorvosként szinte csak empatikus és szenvedélyes emberekkel dolgozott, de a három hónap alatt, amit Santarémben töltött, Maria még az ő elvárásait is felülmúlta. Teljes odaadással gondoskodott minden állatról és emberről.

Kár, hogy a szülei olyan alattomos módon próbálták összehozni egy nővel, mert emiatt elvesztette a bizalmát a normális kapcsolatokban. Ezt a bizalmat előbb újra fel kell építenie, mert egyelőre hatalmas védőfal mögé bújt.

Amely fokozatosan kezdett omladozni. Maria munkája a közösségért annyira lenyűgözte, hogy állandóan arról fantáziált, milyen lenne vele leélni az életét – és nem csak barátként. Egy része figyelmeztette, hogy óvatosnak kell lennie, mert nem akarja elveszíteni azt, ami most van köztük. Kockáztathatja-e a barátságukat, és remélhet-e többet?

Maria érezte a férfi meleg tekintetét a nyakán, és kellemesen megborzongott. Végre össze kell szednie a bátorságát, és beszélni Rafaellel az elkerülhetetlenről. Nehéz volt rávennie magát, főleg miután a férfi olyan profin gondoskodott az ocelotról – és azért is, mert a barátságuk annyira sokat jelentett neki.

Megharapta az alsó ajkát, és felegyenesedett. Ez nevetséges. A három hónap alatt Rafael nem tett semmilyen közeledési kísérletet, éppen ellenkezőleg. Amikor beszélgettek, az egyszerűen csak bizalmasnak érződött. Semmi oka, hogy egy pillantástól ennyire felhevüljön.

Mély levegőt vett. Kellemetlen csend telepedett közéjük. Hogy kezdjen el egy ilyen beszélgetést? Nyelt egy nagyot.

– Beszélnem kell veled…

Rafael odafordult felé, és ránézett azzal a mogyoróbarna szemével, amelynek látványától mindig melegség öntötte el.

– Nem állunk túl jól anyagilag. Már régóta nem – mondta végül.

– Ezért vagy mostanában olyan stresszes?

Maria kimeresztette a szemét, és az elmúlt kilenc napra gondolt, amióta rájött, hogy a menhelyet be kell zárni. Nem csoda, hogy Rafaelnek nem kerülte el a figyelmét a zaklatottsága.

Becsukta a szemét, és megpróbált koncentrálni, annak ellenére, hogy a gondolatai kavarogtak. Nem igazán sikerült, mert újra felébredt benne a Rafael iránti vonzalom. És ez most nem jött jól.

Amikor újra kinyitotta a szemét, Rafael aggódó arcát látta.

– Tavaly elvesztettük a legnagyobb támogatóunkat. Azóta alig tudjuk fenntartani magunkat. Reméltem, hogy a rendelői munkád elég bevételt hoz. – Maria örült, hogy nem csuklott el a hangja.

Rafael keresztbe fonta a karját, és a földre nézett.

– Tehetek valamit?

Maria a mellkasára tette a kezét, és a szíve gyorsabban kezdett verni. Tudta, hogy a férfi nem tehet semmit, de az a tény, hogy felajánlotta, nagyon kellemes érzést váltott ki belőle. Most, hogy elkezdte a beszélgetést, rájött, hogy Rafael hamarosan el fogja hagyni a várost, és ezzel együtt az izgalom is eltűnik, amelyet régóta nem érzett.

– Sajnos nem. Kivéve persze, ha ismersz valakit, aki egy csomó pénzt akar adni nekünk – mondta, és halványan elmosolyodott.

Rafael a homlokát ráncolta, de Maria nem értette, miért. A férfi nyugodtan lélegzett, és láthatóan erősen gondolkodott.

– Véletlenül tényleg ismerek valakit – mondta végül.

Egy pillanat alatt eltűnt a melegség Maria testéből. Lehetséges ez? Tényleg van valaki, aki rendbe tudja hozni a káoszt, amit Daniel hagyott maga után?

– Hogy mi? Ki az?

– Én – felelte Rafael, és Mariát újra elöntötte a hőség. Úgy tűnt, mintha vihar tombolna benne.

– Te? De… te a vendégszobámban laksz!

– Hm, igen. Csak sajnos rengeteg papírmunka. – Elfordította a tekintetét. Valami kényelmetlennek tűnt számára. – A nagyszüleim létrehoztak nekem egy vagyonkezelői alapot, de az volt a kívánságuk, hogy csak akkor jussak hozzá a pénzhez, ha családot alapítok.

Maria szíve megugrott, majd mintha összezuhant volna. Lenézett a férfi bal kezére, de nem látott rajta gyűrűt. Ha nem házas, hogyan akar pénzt adományozni a menhelynek?

A gondolat, hogy Rafael más nőt vehet feleségül, furcsa módon fejfájást okozott neki.

– Feltételezem, hogy nem vagy nős, különben nem mondanád el ezt nekem, ugye? – kérdezte Maria.

– Igen, nem vagyok nős. – Rövid szünetet tartott, és olyan intenzíven nézett a lányra, hogy Mariának elállt a lélegzete.

Néhány pillanatig csak a szívverését hallotta, s csak aztán fogta fel, mire céloz Rafael. Ez nem lehet igaz. Tényleg azt akarja mondani, hogy össze kellene házasodniuk? Nem, ilyen csak a filmekben történik.

– Nem biztos, hogy értem, mire gondolsz.

– Maria – mondta Rafael, és egy lépést tett felé. – Szerintem a megoldás nyilvánvaló. Össze kell házasodnunk.

Alighogy kimondta ezeket a szavakat, Rafael rájött, hogy eddig visszatartotta a lélegzetét. Nyugtalan lett, amikor megértette, hogy elveszíti az állását, ha a menhely csődbe megy. Ha tehát segíteni akar a barátnőjének, Mariának, és vele akar maradni, valahogy meg kell oldania ezt a problémát.

És csak egy megoldás van: el kell vennie Mariát, akihez azóta vonzódik, amióta itt dolgozik. Az egész családja nyomást gyakorolna rá, ha megtudnák, hogy hozzáfér a vagyonkezelői alaphoz, és ezzel Mariát is veszélybe sodorná. A család ugyanis évek óta próbálta megszerezni a pénzt, ha kell, holttesteken át. Biztos találnának módot, hogy manipulálják Mariát, és kihasználják az iránta érzett érzelmeit. Fájdalmas gondolat volt.

Ez a vagyon egész életében teherként nyomta a vállát. Miért ne adhatná a menhelynek?

– Ugye ezt nem mondod komolyan? Mégse lehet, hogy…

– Csak érdekházasság lenne, semmi más. Ha bemutatom a banknak a házassági anyakönyvi kivonatot, a pénz az enyém lesz. Nem: a tiéd. Ha akarod. – Habozott. Tudta, milyen feszült helyzet ez, és nem akart nyomást gyakorolni a lányra. – Csak ideiglenes lenne. Pár hétre szólna, amíg elrendezem a dolgot az alappal, aztán elválhatunk – tette hozzá mintegy mellékesen.

Maria hátralépett, és keresztbe fonta a karját. Érzelmek vihara tükröződött az arcán, de olyan rövid ideig, hogy Rafael nem tudta megfejteni. Még azt se tudta, hogy ő maga mit gondol.

Javaslata ugyan a kétségbeesésből fakadt, de minden percben egyre meggyőzőbbnek találta az ötletét. Megéri, ha ezzel fenn tudja tartani a menhelyet. Alig három hónap alatt annyira megszerette a santarémi embereket!

Hogy tudná elviselni, hogy Maria – nem, az egész falu – ilyen veszteséget szenvedjen el, amikor ő meg tudja oldani a problémát?

– Ez… Nem tudom elhinni, hogy komolyan fontolgatom – mondta Maria.

– Megértem, ha szükséged van egy kis gondolkodási időre. De tudnod kell, hogy komolyan gondolom. Hajlandó vagyok neked adni a pénzt, és nem kell semmilyen további kötelezettséget vállalnod. Közöttünk minden marad a régiben.

Eddig a nők mindig más szemmel nézték, amikor megtudták, milyen gazdag. Remélte, hogy ezúttal másképp lesz.

– Mikor férnél hozzá a pénzhez? – kérdezte Maria.

– Amint megkapom a házassági anyakönyvi kivonatot, csak néhány hétbe telik.

Maria a lábát nézte, így Rafael láthatta a nyaka finom hajlatát, barna bőrét, amely még itt, a rendelő éles fényében is bársonyosnak tűnt. Nem először kellett visszafognia az ösztönét, hogy ne simogassa meg lassan érzéki vonalait, amelyek köpenye alatt sejlettek.

Maria illata – olyan, mint az eső a meleg földön – az orrába szállt, és csak tovább fokozta a késztetést, hogy egyszerűen odamenjen hozzá, kezét a sűrű hajába temesse, az arcát közelebb húzza, hogy először megnézhesse, majd megcsókolhassa telt ajkát. Vajon olyan puhák, mint amilyennek látszanak? Elképzelte, ahogy ezek a barna, meglepetéstől kitágult szemek vággyal teltek meg, miközben közeledik hozzá…

Elszorult a torka. Átlépett egy határt a javaslatával?

Maria minden másodperccel egyre forróbb lett. Valójában azonnal vissza akarta utasítani, de ajka nem volt hajlandók kimondani a „nem” szót. Természetesen nem fog hozzámenni. Már a gondolat!

De miért ver olyan gyorsan a szíve?

Azok a rövid pillanatok, amikor munka közben melegség öntötte el, és a bőre bizsergett – azok csak fantáziák voltak, amiket néha megengedett magának, mert ennél többre nem volt lehetőség a pénzügyi problémák közepette. De ez a javaslat felkeltett benne valamit, ami eddig rejtve volt a szívében.

A menhelyen végzett munka annyira lekötötte, hogy soha nem gondolt kapcsolatra. De most Rafael ott állt előtte, és már a puszta jelenléte annyira sok mindent kiváltott belőle, hogy másra sem tudott gondolni, csak a telt ajkára…

– Miért ajánlod fel nekem? Neked mi hasznod van belőle? – Ezek a kérdések kissé érzéketlennek tűntek. Nem akart rosszat feltételezni róla, de úgy tűnt, Rafael azt hiszi.

– Én… – Megállt, a homlokát ráncolta. – Te nekem… barátnő vagy. És meg tudom oldani a problémádat. Nem bánom, ha nincs hasznom belőle. Ez azért neked is elég nagy változás.

Maria bólintott. Az utolsó férfi, akiben megbízott, a bátyja, Daniel volt, és ő annyira becsapta, hogy azóta senkiben sem akart többé könnyen megbízni, még Rafaelben sem, aki a barátja lett. És aki talán hamarosan még többé válik…

– Mit gondolsz, mennyi pénzt kapsz? – kérdezte kissé habozva.

– A nagyszüleim sok pénzt kerestek a karrierjük során, és vagyonkezelői alapokat hoztak létre az unokáik számára. – Rövid habozás után folytatta: – Kicsit több, mint hetvenötmillió realra számítok.

Halott csend lett. Mariának kiszáradt a szája.

– Hetvenötmillió real? – ismételte meg, csak hogy biztos legyen benne, hogy nem hallotta rosszul. Egy ilyen hatalmas összeggel soha többé nem kellene adományokkal foglalkoznia.

De miért kérdezte meg egyáltalán? Úgyse fogadja el az ajánlatot. Neki olyan ember lesz a férje, akihez mély érzések fűzik.

És Rafael? Miért nem keres egy nőt, akit tényleg el akar venni feleségül? Igazi álomférfi a rövid hajával, edzett testével és a legbizalomgerjesztőbb szemekkel, amiket valaha látott. Találna nőt, akiről gondoskodhatna, és akit szerethetne. Miért kötne először érdekházasságot, ha rövid időn belül megtalálhatná az igazi feleségét?

Tekintete Rafaeltől a kezelőszoba falán lévő órára vándorolt.

– Gyere, menjünk vissza. Ehhez a beszélgetéshez szükségünk van egy csésze teára.

A konyha üres volt, amikor Rafael és Maria beléptek, kivéve a lány dogját, aki csak röviden emelte fel a fejét, majd aludt tovább. Maria két csésze forró Earl Grey teát készített, miközben gondolatai még mindig mindenfelé száguldoztak. Amikor leült Rafael mellé az asztalhoz, és átadta neki a csészét, végre újra ránézhetett. Ez a helyzet – a férfi a konyhában, az asztalnál, élénk beszélgetés vagy vacsora közben Celine-nel és a lányával – mára már teljesen normális volt.

Majdnem túlságosan is normális. Maria nagyon értékelte ezeket a közös pillanatokat.

Vajon a házasságuk miatt ez megváltozna?

– Honnan volt a nagyszüleidnek ilyen hatalmas vagyona?

– Befektettek egy médiavállalatba, ami sikeres szappanoperákat gyártott – válaszolta röviden Rafael.

Maria nem faggatta tovább. Talán bonyolult kapcsolata volt a nagyszüleivel. A bátyja miatt nem voltak számára ismeretlenek a zűrös családi viszonyok.

– Jó, akkor hogyan csinálnánk? Csak aláírunk egy űrlapot? Hogy fog ez hatni a munkánkra?

Rafael a csészéjére nézett, és a teafilter címkéjét babrálta. Idegesnek tűnt, ami meglehetősen szokatlan volt. A rendelőben mindig olyan magabiztosan viselkedett, hogy Maria néha lenyűgözve bámulta. A gondolat, hogy hozzámenjen ehhez a férfihoz, olyan ellentmondásos érzéseket váltott ki belőle, hogy nehezen tudott koncentrálni.

De még ha alá is írnának valamiféle papírt, attól még nem lennének igazán házasok. Celine esetében éppen fordítva történt: a férje egy nap egyszerűen elment, hivatalos válási papírok nem voltak – de a húga már nem volt igazán házas, mert a házassághoz több kell, mint egy darab papír. Odaadás, törődés… szeretet.

– Erre még nem gondoltam – mondta Rafael, és kortyolt a teájából. – Amikor azt mondtad, anyagi gondjaid vannak, egyszerűen segíteni akartam. Fontos nekem, hogy Santarém része legyek.

De van még egy másik ok is, Maria érezte. A családja? Nyilván vannak feszültségek, de erről még soha nem beszéltek, mert nem volt jelentősége a munkájuk szempontjából.

– Elrepülhetünk Manausba, és beszélhetünk az ügyvédemmel. Biztos meg tudunk állapodni, milyen feltételek mellett kötjük ezt a… házasságot. Ha közös megoldást találunk, aláírhatjuk a papírt az anyakönyvi hivatalban.

Miközben beszélt, Maria az arcába nézett, és keresett valamit, bármit, ami megmutatta volna neki, hogy ez egyáltalán nem jó ötlet. Mert időközben szinte teljesen meg volt győzve. Mióta Daniel átverte, őszintén remélte, hogy találnak megoldást.

És Rafael most megoldást kínál neki. Ha azonban továbbgondolta, rájött, hogy sok minden rosszul sülhet el. Már három hónapja flörtölt ezzel a férfival, és ha belemegy ebbe az érdekházasságba, akkor ez a vonzalom soha nem teljesül be. A pénz örökre megváltoztatná a kapcsolatukat.

– Oké. Ha tényleg megcsináljuk, akkor tisztán üzleti szempontból kell tekintenünk rá – mondta. – Nem akarom, hogy bármelyikünk is érzelmeket tápláljon, és kénytelen legyen olyat tenni, amit nem akar. Akkor nem is flörtölhetünk többet egymással. Az csak még bonyolultabbá tenné a dolgokat.

Nohát, ezek a feltételei. Egy része biztos volt benne, hogy súlyos hibát követ el, mert két ember nem házasodhat össze pusztán üzleti okokból. De mindent megtenne, hogy megvédje családja örökségét, és segítse a leggyengébb állatokat itt, az esőerdőben. A családja oly sokat feláldozott, hogy felépítse ezt a menhelyet, nem engedheti, hogy a bátyja végleg tönkretegye. Ez a menhely az életműve, és oly sok örömet okoz neki.

A férfi egy pillanatra meglepettnek tűnt. Talán azt várta, hogy visszautasítja?

Rafael csak most vette észre, hogy visszatartotta a lélegzetét. Mély levegőt vett. Maria beleegyezett. Pontosan erre számított.

Biztos hamarosan a családja is tudomást szerez róla. Annyira szerették volna megszerezni a pénzt, mert mióta a médiavállalkozásuk veszteséges lett, azt akarták, hogy fektessen be. Mindenáron olyan híresek akartak lenni, mint egykor a nagyszülei, és már tudta, hogy semmi sem állíthatja meg őket. Annak idején egy Laura nevű nőt bíztak meg azzal, hogy manipulálja őt – amivel örökre tönkretette a bizalmát és a szerelmét.

A meleg földre hulló eső illata, amely Mariából áradt, miközben gondolkodott, habozásra késztette. Arra vágyott, hogy ez az illat örökre része legyen az életének, hogy körülvegye őket, amikor együtt fekszenek az ágyban… De ez valószínűleg nem felel meg Maria elképzeléseinek. Egyértelműen kijelentette, hogy tisztán üzleti alapon tekint a dologra, és nem akar többé flörtölni.

Talán így legalább megőrizhetik a barátságukat.

Most hát el kell felejtenie ezt a csábító illatot, mert ha hagyja, hogy elragadja a vágy ez iránt a nő iránt, nehezen tudna tovább lakni a házában és dolgozni a rendelőjében.

– Ezek észszerű feltételek – válaszolta. – Tehát nincs több flört.

– És akkor hogy lesz? – kérdezte Maria, és lesütötte a szemét, hogy a teájára nézzen. Egy hajtincs esett az arcába, ami még ellenállhatatlanabbá tette.

– Holnap reggel felhívom az ügyvédemet, és szólok, milyen dokumentumok kellenek tőled. Amint megvan az időpont az anyakönyvi hivatalban, el kell repülnünk Manausba.

Ez a megállapodás Mariának több hasznot hoz, mint neki. De egy ilyen nő soha nem élne vissza egy érdekházassággal, mert őszinte és tisztességes, és ezt Rafael csodálta benne.

Maria elővette okostelefonját, és végigsimított a kijelzőn.

– Mit szólnál jövő péntekhez? Celine helyettesít a rendelőben, majd azt mondom neki, Manausban kell ellátnunk egy állatot.

Péntek? Rafael tudta, hogy gyorsan kell cselekednie, de nem számított rá, hogy Maria ilyen céltudatos és gyakorlatias lesz.

– Megkérdezem az ügyvédemet, ráér-e aznap. De… – Habozott. – Gondold át még egyszer nyugodtan.

Maria bólintott és felállt.

– Akkor holnap megnézem az ocelotot.

– Köszönöm – mosolygott Rafael.

A szíve nagyot dobbant, amikor a lány visszamosolygott rá. Az arca ragyogott, egyszerűen lélegzetelállító volt. Egy pillanatig még nézték egymást, és visszafogta a vágyát, hogy kinyújtsa felé a karját, és szorosan magához ölelje.

Miért érzi ezt a vágyat éppen most, amikor sokkal több forog kockán közöttük, mint korábban? Vagy talán a Maria iránti érzései késztették erre az abszurd javaslatra?

2. FEJEZET

Szóval tényleg meg fogják tenni.

Rafael ügyvédje a városházi kapcsolatait felhasználva elintézte, hogy egy héten belül időpontot kapjanak az anyakönyvvezetőnél. Tényleg csak hét nap telt el azóta, hogy kitalálták ezt a tervet?

Maria egy luxusberendezésű irodában ült egy bőrfotelben, a szíve vadul dobogott. Egy része még mindig azt kérdezte magától, jó ötlet-e ez az egész, de nem tudta a választ. Valójában leírhatatlanul rossz ötlet csak úgy feleségül menni ahhoz a vonzó férfihoz, aki neki dolgozik, mert a házasság intim szövetség, amit szerelemből kötnek. Annyira a munkájának élt, hogy kifutott az időből, hogy megtalálja a megfelelő férfit, akivel családot akar alapítani?

Most tehát érdekházasság vár rá, ismét meg lesz fosztva attól, amire igazán vágyik – valami igazitól. De nincs más választása. A pénz, amit Rafael ígért neki, legalább néhány évig fenntartaná a menhelyet, és addig biztos talál új támogatót.

Csak amikor az ügyvéd átadta neki a dokumentumot, akkor fogta fel, mennyi pénzről van is szó valójában.

– Ezt mind fel akarod ajánlani? – suttogta.

Amióta együtt ültek a repülőgépen, minden érzékszerve felpezsdült, mert ez a Rafael nevű férfi ott volt mellette. Miért ragaszkodott hozzá, hogy ne flörtöljön vele többé, amikor ezek a pillanatok azok közé a kevesek közé tartoztak, amelyekre egy munkanap során várt?

– Már elintéztem, hogy a pénzt azonnal átutalják a menhely számlájára, amint a bank felszabadítja az alapot. Gondolom, megfelelnek a feltételek?

Maria tenyere izzadt, amikor újra ránézett a dokumentumra. A feltételek között az is szerepelt, hogy a válás után egyikük sem köteles tartásdíjat vagy hasonlót fizetni. Ez Maria számára természetes volt, mert ez tisztán érdekházasság.

– És mennyi ideig kell várnunk? Azt mondtad, a banknak csak pár hétre van szüksége. – Maria rájött, hogy fogalma sincs, meddig fog tartani ez a házasság.

– A bürokrácia bonyolult. Lehet, hogy csak fél év múlva kapják meg a házassági anyakönyvi kivonatot a hivataltól. De általában nem tart tovább egy hónapnál – mondta a fiatal ügyvéd.

Maria kérdőn nézett Rafaelre. Tudta, hogy még mindig titkol valamit, például a valódi motivációját. Azt mondta, azért akar segíteni, mert nem nézheti, ahogy a pénzügyi problémái elborítják. De tényleg csak ennyi? Vagy vannak más indítékai is?

– Mielőtt elmennek, még közölnöm kell, hogy az asszisztensemnek át kellett foglalni a hotelszobájukat. Most egy közös kétágyas szobájuk van a két egyágyas helyett – mondta az ügyvéd.

Rafael szemöldöke felugrott, akárcsak Mariáé. Hőhullám futott végig a lány testén, és még jobban megfeszítette amúgy is feszült idegeit.

Egy szobában kell aludniuk? Ránézett Rafaelre, és az idegesség meglátszódhatott az arcán, mert a férfi visszanézett az ügyvédre, és megkérdezte:

– Tényleg szükséges ez? Csak egy éjszakáról van szó, és a repülőjegyeket is maguk foglalták. Nem tudhatják, hogy itt vagyok.

Utóbbi mondat felkeltette Maria figyelmét. Kire céloz? A családjára?

Az ügyvéd vállat vont.

– Alábecsüli őket, Rafael. Lehet, hogy figyelik önt.

Rafael mozdulatlanul ült egy pillanatig, komor arccal. Maria hátán végigfutott a hideg. Akárkik is azok az „ők”, már ebből az arckifejezésből tudta, hogy valami rossz történt.

Hirtelen az a furcsa érzése támadt, hogy meg kell védenie Rafaelt.

Mit tettek vele azok az emberek?

– Jól van – mondta Rafael fáradtan, egy tollért nyúlt, és aláírta a dokumentumot. Aztán átadta Mariának, akinek keze kissé remegett aláírás közben.

Teljesen egyedül vállalta a menhely vezetését, amikor a bátyja elment, nem hagyja, hogy egy darab papír legyőzze. Főleg nem, ha ez a darab papír fényes jövőt ígér neki.

Csak egyvalamit nem ígérhet: Rafaelt. Hónapok óta dédelgette a fantáziát, hogy közel kerülhet hozzá, de most ez eltűnt. Az elmúlt év minden nehézsége ellenére még mindig hitt az igaz szerelemben, és meg akarta találni azt a férfit, aki kiegészíti őt. Évekig elnyomta a vágyait, mert mindig azt hitte, meg kell várnia a megfelelő pillanatot. És most, hogy beleegyezett az érdekházasságba, továbbra is el kell nyomnia ezeket a vágyakat – még akkor is, ha Rafael még mindig álmodozásra késztette…

Megrázta a fejét, hogy elűzze ezeket a gondolatokat, majd átadta a dokumentumot az ügyvédnek.

– És most? – kérdezte.

– Kint egy sofőr vár, aki elviszi önöket az anyakönyvi hivatalba. Az egyik alkalmazottam időpontot egyeztetett, így nem kell várniuk. – Az ügyvéd felállt, és kezet rázott mindkettőjükkel.

Maria megpróbálta a legmeggyőzőbb mosolyát felvenni. Már csak egy dokumentum hiányzik, és a menhely megmenekül.

Az anyakönyvi hivatalban egészen más volt a hangulat, mint amire Rafael számított. Különböző korú párok ültek a váróteremben, néhányan elegánsan öltözve, mások inkább hétköznapian. De egy dologban mindannyian megegyeztek: csendes ünnepélyesség lengte körbe őket… és szerelem.

Rafaelnek a hideg futott végig a hátán. Az itt lévőkkel ellentétben ő és Maria biztosan elég szánalmasan hatottak. Akkor, amikor majdnem beleegyezett az esküvőbe az exével, Laurával, tele volt örömmel – amíg rá nem jött, hogy Laura csak a pénze miatt tett úgy, mintha szeretné.

Az volt élete legfájdalmasabb pillanata. Azóta nem engedhette meg magának, hogy bárkiben is megbízzon. Az, hogy Maria esetében más a helyzet, csak azért volt, mert barátok. Jó, néha tüzes pillantásokat váltottak egymással, de nem többek, mint barátok.

– Valahogy nem illünk ebbe a hangulatba – suttogta Maria, megerősítve, amit ő is gondolt.

Ez megnyugtatta. Legalább mindketten beismerhetik, hogy a helyzet furcsa.

– Egy nap te is megtapasztalod, milyen érzés szerelemből házasodni – válaszolta mosolyogva. De a gondolat, hogy Maria egy másik férfi mellett áll, zavarta. Harag forrongott a mellkasában, sietve elfojtotta. Maria nem az övé, és ez soha nem fog megváltozni, bármennyire is dühös.

A recepciónál egy alkalmazott mutatta meg nekik az utat egy folyosón. Elhaladtak más párok mellett, akik közül néhányan még a családjukat is magukkal hozták.

Rafael elképzelte, hogy a családja ma itt állna vele, és elfintorodott. A jelenlétük biztosan nem tenne szebbé ezt a napot. Hazudnának és csalnának, és Maria iránti érzéseit használnák fel ellene, amíg meg nem kapják, amit akarnak.

A gondolatra megborzongott. Jobb gyorsan túl lenni rajta, odaadni Mariának a pénzt, majd eltűnni.

Egy hónap, azt mondta az ügyvéd. Utána össze kell csomagolnia a holmiját, és újra el kell indulnia, hogy olyan helyet keressen, ahol otthonra lelhet. Pedig azt hitte, Santarém lehet az a hely. Élvezte a munkát Mariával és Celine-nel, és a falu rövid időn belül befogadta, mint egy kóbor macskát. Rafael közülük való lett, gondoskodott a háziállataikról, és minden lakost úgy kezelt, mint családtagot.

És nemcsak a többi falubeli, hanem a főnöke, Maria is befogadta. A munkaszerződésében az állt, hogy egy szobát biztosít neki, de minden este meghívta vacsorázni, és elhívta a piacra, vagy sétálni a folyóhoz.

Így nem könnyű elhagyni Santarémet. De el kell tűnnie. Végül is a családja már egyszer felbérelt egy magánnyomozót, és ki tudja, hogyan reagálnának, ha megtudnák a házasságát. Biztos rögtön megpróbálnák megszerezni a pénzt.

A folyosó végén egy másik alkalmazott fogadta őket.

– Dr. Pedro és dr. Dias? Kérem, kövessék a kollégámat.

Az említett kolléga odajött hozzájuk, és egy szobába vezette őket, ahol egy íróasztal és két sor szék állt.

– Kérem, várjanak itt egy pillanatot, az anyakönyvvezető hamarosan itt lesz.

– Jól vagy? – kérdezte Rafael Mariától.

A lány bólintott.

– Kérdezhetek valamit?

– Persze – válaszolta Rafael, akinek a mellkasában furcsa melegséget keltett a lány hangja.

– Miért félsz annyira, hogy üldöznek? Miért kellett az ügyvédednek lefoglalni a repülőjegyet és szállodát is? – Ránézett, barna szemét résnyire szűkítette.

Rafael habozott, majd mély levegőt vett. Nem számított erre a kérdésre, és a téma túl személyes volt számára. De Maria megérdemelte az igazat, vagy legalábbis egy részét.

– A szüleim már régóta azt akarják, hogy megházasodjak – mondta lassan. – Tönkretették a cégüket, és azt akarták, hogy a testvéreim és én fektessünk bele. A testvéreim rögtön meg is tették, mert még nagyobb gazdagságot reméltek, de természetesen elvesztették a pénzüket.

Maria tekintete megértést tükrözött.

– Szóval ezért jöttél Santarémbe. Mert minél távolabb akartál kerülni a családodtól.

Rafael bólintott. Ahelyett hogy ideges lett volna, ahogy mindig, amikor a szüleiről beszélt, most egyfajta nyugalom szállta meg, és folytatta:

– Tudtam, hogy ha a közelükben maradok, egyszer meggyőznek. Nekem nagyon fontos a család, szóval nehéz volt.

A szíve összeszorult, amikor Maria bólintott. Ezek szerint tudja, milyen érzés. Legszívesebben magához húzta volna, és gyengéden megsimogatja az arcát.

– Kik voltak a nagyszüleid? – kérdezte a lány. – Annyi híres ember van, akinek Pedro a vezetékneve – vigyorgott.

– Színészek voltak, ismert szappanoperákban játszottak a hatvanas években. – Rafael egy pillanatra habozott, mert a következő mondata valószínűleg abszurdnak fog hangzani. – A leghíresebb szerepeikben egy párt játszottak, akik a munkahelyükön ismerkednek meg, és lassan közelednek egymáshoz, mégpedig egy… állatorvosi rendelőben.

Maria tátott szájjal elpirult. Rafaelnek ökölbe kellett szorítania a kezét, hogy ne érintse meg.

– Azt ismerem! – kiáltotta a lány. – Patas para o amor, nem? Celine-nel és anyánkkal néztük régen valami nosztalgiacsatornán. És az USA-ban is nagyon sikeres volt, ugye?

Rafael bólintott.

– Ezért lettek olyan gazdagok. De a szüleim és a testvéreim elszórták a vagyont.

– Úgy tűnik, senki sem tud elmenekülni a családi drámái elől.

– Tapasztalatból beszélsz? – kérdezte a férfi, de azonnal megbánta, mert Maria kissé sértődöttnek tűnt.

Az anyakönyvvezető szólította őket, és mindketten megfeszítették az izmaikat, amikor hirtelen visszatértek a valóságba.

– Készen állsz? – kérdezte Rafael, és Maria bólintott. – Akkor kezdjük.

Maria szíve vadul dobogott, mikor az asztalhoz léptek.

– Nem hoztak vendégeket? – kérdezte az anyakönyvvezető, mire Maria habozva Rafaelre nézett, aki hamarosan a férje lesz.

– Öö, nem – mondta Rafael, és megrázta a fejét.

Bár Maria szíve már így is majd kiugrott a helyéről, még gyorsabban kezdett verni, amikor Rafael ránézett, őszintén mosolygott, és könnyed csókot lehelt a kezére. A melegség a karjától indulva végigfutott az egész testén.

De Rafael biztosan nem gondolta komolyan ezt a csókot. Az ügyvéd előre figyelmeztette őket, hogy meggyőzően kell játszaniuk a szerepüket, hogy az anyakönyvvezetőnek ne merüljön fel kétsége. Így hát Maria kockázatos lépésre szánta rá magát, és nem küzdött tovább a vágy ellen, amelyet Rafael ébresztett benne. Csak ma, amíg haza nem érnek. Ránézett, és végre megajándékozta azzal a vágyakozó mosollyal, amelyet már oly régóta akart neki adni.

Az anyakönyvvezető bólintott, és aláírta a dokumentumokat. Aztán olyan erősen lepecsételte őket, hogy a hang mélyen visszhangzott Maria csontjaiban.

Rafael elengedte a kezét, előrehajolt, és ő is aláírta a papírokat. Maria érezte a belőle áradó meleget. Kissé remegett, mert újra tudatosult benne e gesztus jelentősége. Ezt az árat kell fizetnie azért, hogy a menhely tovább működhessen.

Lenyelte a gombócot a torkában, és ő is aláírta. Kész.

Most már hivatalosan is házasok.

Ránéztek egymásra, és kellemes borzongás futott végig a hátán. Megharapta alsó ajkát. Mindez nem valóságos, csak egy trükk, és a vérében a melegség, a gyomrában a remegés – mindez biztosan nem az érzéseinek köszönhető, hanem csak ezeknek a furcsa körülményeknek.

Felsőtestének izmai megfeszültek, amikor az anyakönyvvezető feltette Rafaelnek a kérdést:

– Nem akarja megcsókolni a menyasszonyt?

Rafael ránézett. Maria nem így képzelte el első csókját, képzeletében csodálatos románc előzte meg…

Nyelt egyet, és bólintott. Rafael arcvonásai lágyabbá váltak, és lelassult körülöttük a világ, miközben megfogta Maria kezét, és magához húzta. Levendulaillatú parfümje beburkolta őket, és Maria elbűvölten nézte, ahogy a férfi lehunyja mogyoróbarna szemeit, és lassan közelít hozzá.

Egy pillanatra elakadt a lélegzete, amikor ajkuk összeért, és a kis láng a szívében villámgyorsan terjedt szét az egész testében. Rafael szorosan fogta, és ez jó is volt, mert a vágy forgószelében majdnem elvesztette az egyensúlyát.

És éppen amikor a szenvedély elárasztotta, és viszonozni akarta a csókot, Rafael elengedte, és hátrált egy lépést, anélkül hogy elengedte volna a kezét. Gyengéd mosoly játszott az ajkán.

Az anyakönyvvezető hangja visszarántotta őket a valóságba. Rafael elengedte.

– Nos. A házassági anyakönyvi kivonatot a következő hetekben postázzuk.

Miközben a csók heve lassan alábbhagyott, Maria újra és újra azt mondogatta magának: Ez nem lehet igaz.

– Menjünk – mondta halkan Rafael, kiragadva gondolataiból. Megfogta a kezét, és finoman magával húzta kifelé, ahol a sofőr már várt rájuk, hogy elvigye őket a szállodába – ahol egy szobában fognak aludni.

Maria ismét nyelt egy nagyot. Ez nem lehet igaz. Ez nem a valóság.

Mindegy, mit érez Rafael érintései alatt.

3. FEJEZET

A túl rövid csók egész úton a hotelig égette Rafael ajkát. Csendben ültek a hátsó ülésen a kocsiban, amely Manaus szélére vitte őket.

Ez az érzés, ez a lángoló vágy, amelyet minden erejével megpróbált kordában tartani, nem volt része a tervnek. Igen, kezdettől fogva vonzódott a nőhöz, és élvezte a közös pillanatokat a rendelőben, a házban és a piacon. Meggyőzte magát, hogy Maria is hasonlóan érez iránta, a pillantásai, a mosolya, a flörtölése miatt.

De azt is tudta, hogy a családja semmitől sem riad vissza, hogy megszerezze a vagyonát. Talán most már Mariát is üldözni fogják.

A csókra adott reakciója egyértelműen megmutatta neki, hogy a lány nem érez iránta semmit. Különben nem állt volna ott olyan mereven utána.

– Mit fogsz csinálni, ha elváltunk? – kérdezte Maria.

– Én… – Habozott. Lehetetlen most elmondania neki, hogy úgy tervezi, elhagyja Santarémet. Valójában magának sem akarta beismerni. – Még nem gondolkoztam rajta. Őszintén szólva nem számítottam rá, hogy valaha hozzáférek ehhez a pénzhez. Soha nem akartam megházasodni.

Maria hitetlenkedve nézett rá.

– Soha?

Csalódás hallatszott a hangjában?

– Nem. Már korán rájöttem, hogy a házasság nem tenne boldoggá.

– De miért? – kérdezte a lány olyan hangon, amelytől megfájdult a szíve.

Tényleg, miért is? A házasság tervét már nagyon korán felhasználták ellene, mert a szülei mindenképpen hozzá akartak férni a vagyonkezelői alapjában lévő pénzhez. Aztán felbérelték Laurát, aki rá akarta venni, hogy vegye feleségül, és majdnem sikerült is neki. Valójában nem csoda, hogy Rafael nem hitt a házasságban. Ezeknek az élményeknek a terhe nagyon mélyen belé ivódott.

– Sem a szüleim, sem a testvéreim nem éltek különösebben jó házasságban. Túlzottan is a nagyszüleim vagyonára ácsingóztak. Csakis ezért házasodtak össze egyáltalán. – Rövid szünetet tartott, hogy lenyelje a keserűséget. – Ezért döntöttem úgy, hogy én nem adok esélyt a házasságnak és a szerelemnek. Inkább vagyok egyedül, mint hogy úgy kínlódjak, mint ők.

Csak most jött rá Rafael, hogy ez szinte fenyegetésnek hangzott. Nehogy belém szeress!

– Nagyon sajnálom – mondta Maria, és a kezét az ő keze fölé emelte, mintha meg akarná érinteni.

– Nem kell sajnálnod. És miattunk ne aggódj, a mi megállapodásunk más. Csak segíteni akartam a menhelyen. Ha így több időd lesz hosszú távra új támogatót találni, szívesen teszek olyat, ami nem tetszik nekem.

Azonnal megbánta a szavait. Ez úgy hangzott, mintha Maria nem tetszene neki, pedig egészen másra gondolt.

Mielőtt Maria válaszolhatott volna, a sofőr megállt, kiszállt, és kinyitotta az ajtót. A lány még egyszer Rafaelre nézett, és a csalódás a tekintetében mélyebben megütötte a férfit, mint gondolta volna.

Maria és Rafael a recepcióhoz mentek, ahol már várt rájuk egy alkalmazott. Rafael néhány szóval elmagyarázta, hogy szobát foglaltak, mire az alkalmazott bólintott. Nyilvánvalóan az ügyvéd egyértelműen értésére adta, hogy ezt a két vendéget különös figyelemmel kell kezelni.

Szóval szükség volt erre, hogy védve legyenek a Pedro család előtt, gondolta Maria. Mit tettek ezek az emberek Rafaellel?

A férfi nem sokat beszélt a múltjáról, és megértette. Ő sem beszélt soha a bátyjáról és az általa okozott károkról. Ma viszont együtt tettek egy lépést előre, és Rafael elárulta, hogy a családja miatt elvesztette hitét a szerelemben, és valójában nem akart soha megházasodni.

Ez nagyon bántotta Mariát. Ő ugyanis hitt a szerelemben.

És abban, hogy van valaki a világon, aki neki rendeltetett, és aki teljessé teszi a családját. Ha egy nap találkozik ezzel a férfival, tudni fogja, hogy ő az igazi.

Rafael Pedro nem az. Aki ennyire pesszimistán tekint a szerelemre és a házasságra, semmiképpen sem illik hozzá, állapította meg szomorúan.

Gondolatait Rafael szakította meg, amikor átvette a szoba csipkártyáját, és az alkalmazott a lift felé mutatott. Most tehát a szobájukba mennek. És ott egy ágyban fognak aludni.

Rafael a hátára tette a kezét, és az érintés melege azonnal átjárta minden porcikáját. Amikor beléptek a liftbe, Rafael rámosolygott, amitől halványan elpirult.

– Ne aggódj, én majd a földön alszom – mondta a férfi.

A hatodik emeleten még valaki beszállt a liftbe, és bár még két emeletet kellett volna menniük, Rafael ismét a hátára tette a kezét, és gyengéden kitolta az ajtón.

– Mi az, ismerted? – kérdezte Maria zavartan.

– Asszem, nem. De az óvatosság sosem árt – motyogta Rafael.

– Mit tett veled a családod? – kérdezte Maria, de azonnal megbánta.

Rafael nem válaszolt, hanem előrement a lépcsőn, majd végig a folyosón a szobájukig, és kinyitotta az ajtót.

Tehát itt fogják tölteni az éjszakát. Együtt. Maria mozdulatlanul állt a küszöbön. Bár már majdnem egy órája elhagyták az anyakönyvi hivatalt, csak most jutott eszébe a csókjuk. A férfi puha ajkainak melegsége magával ragadta, még ha a csók nem is tartott sokáig.

– Minden rendben? – kérdezte Rafael.

– Öö, igen – felelte Maria, és belépett a szobába.

Rafael felkapcsolta a villanyt, és Maria azonnal megérezte a légkondicionáló hűvös levegőjét. Az Amazonas-vidék párás melegéhez volt szokva, és bár Manaus nagy város volt, az esőerdő szomszédságában feküdt. Az út során még pár majmot is láttak a sikátorokban.

Most vette észre, hogy izzad – vajon csak a meleg miatt? Vagy Rafael jelenléte miatt?

– Á, tökéletes – mondta Rafael, aki a tágas lakosztályban egy kanapéra vetette magát, és kezeit a feje mögé kulcsolta. – Akkor én itt alszom.

Maria alig hallotta, mert a szíve olyan hangosan dobogott. Szája tátva maradt a férfias látványtól. Rafael öltönyt viselt, ami szinte már túl jól állt neki, kiemelte izmos testét, és nemcsak vonzónak, hanem egyenesen lélegzetelállítónak mutatta.

Maria nehezen nyelt egyet, hogy újra tisztán tudjon gondolkodni. Rafael nyilván észrevette a bámulását, mert száját vigyorra húzta. A csók heve újra fellángolt a nőben, és kellemes borzongás futott végig a testén. Tudta, hogy ennek a kapcsolatnak nincs jövője, valami mégis megmozdult benne, amikor meglátta a férfi arcát.

És nyilvánvalóan Rafaelben is megmozdult valami.

A gondolattól majdnem felzihált. Pánik tört rá, és elnyomta a növekvő vágyat, így hát a táskájáért nyúlt, és elfordult Rafaeltől. Miközben kicsomagolt, párszor mély levegőt vett. Megköszörült a torkát, hogy oldja a gombócot a torkában.

Rafael is nagy levegőt vett, majd azt mondta:

– A családom azt feltételezi, hogy egyszer ők is hírnevet és dicsőséget fognak szerezni. Amióta nem tanulok, folyamatosan zaklatnak, pénzéhes nőket küldenek rám, és szabotálják a kapcsolataimat azokkal a nőkkel, akik iránt valódi érzéseim vannak.

Maria újra felé fordult. Nem számított rá, hogy még válaszol a kérdésére.

Rafael a kezébe temette az arcát, de most felemelte a tekintetét. A nyugalom eltűnt a vonásairól. Nyilvánvalóan még mindig nagyon fájt neki, amit a családja tett vele.

Maria ösztönösen vigasztalni akarta. Mielőtt meggondolhatta volna magát, letérdelt elé, és rátette a kezét a lábára. Rafael mustrálta mogyoróbarna szemével.

– És ezért nem bízol a házasságban? Mert azzal túl könnyen hozzájuthatnak a pénzedhez? – Maria szemében ez nem volt elég ok arra, hogy lemondjon a boldogságról. Ezellen biztosan lehet védekezni.

– Így van – mondta halkan a férfi, és mély levegőt vett. Felült, lassan előrehajolt, elmosolyodott, és megsimogatta Maria arcát.

A levegő mintha feltöltődött volna elektromossággal, miközben a nőben ezernyi érzés cikázott, melyeket nem tudott feldolgozni. Nem, amíg a férfi hideg ujjaival megérintette.

Rafael még egy kicsit előbbre hajolt, és óvatosan megpuszilta az arcát.

– Kedves tőled, hogy érdekel, Maria. Köszönöm.

Képtelen volt elmondani neki, még akkor is, ha a szavak már a nyelvén voltak. Mert minden alkalommal, amikor el akarta mondani, mit tettek vele, úgy érezte, a levegő kiszorul a tüdejéből.

Egyszerűen nem tudta elmondani Mariának, amit senki más sem tudott – és amit senkinem nem szabad megtudnia. Mert ahhoz bizalom kell, és a családja miatt már nem volt képes megbízni senkiben. Annak idején még a saját elméjében is kételkedett. És soha többé nem hagyhatja, hogy ez megtörténjen.

Maria Diasszal sem, bármennyire is vágyik rá, hogy még egyszer megcsókolja finom, sötét ajkait. Vissza kell fognia ezt a vágyat, de nehéz volt, mert Maria őszinte aggodalommal nézett rá. Igen, őszintén aggódott, ahogy egy barátnő szokott.

Felegyenesedett. Ideje végre felfognia, hogy pontosan ez a helyzet: ők ketten barátok, semmi több.

– Mit szólnál, ha elmennénk vacsorázni? Hosszú napunk volt, jólesne mindkettőnknek.

Valójában egyáltalán nem volt éhes, de Maria és ő a legszebb pillanatokat mindig étkezés közben élték meg, legyen az vacsora vagy vasárnapi piac, ahol végigkóstolták a büfékocsik kínálatát.

Ugyanakkor figyelembe kellett vennie, hogy ezekben a pillanatokban soha nem ültek egyedül egy diszkréten megvilágított helyiségben, miközben a háttérben halk zene szólt.

– Én öö… – kezdte Maria, és felállt. Rafael szinte látta, ahogy a gondolatai száguldoznak. – Szívesen. Ez… jó ötletnek tűnik.

– Jó – állt fel Rafael, és megköszörülte a torkát. – Felveszek valami kevésbé alkalmi ruhát, aztán megnézhetjük a környéket.

Maria bólintott, mire Rafael bement a fürdőszobába, és becsukta maga mögött az ajtót. Levette a nyakkendőjét, kigombolta az inge felső gombjait. Aztán kinyitotta a csapot, és hideg vizet locsolt az arcára, hogy lehűtse magát – mind fizikailag, mind szellemileg.

A szűk inget sötétkék pólóra és fekete rövidnadrágra cserélte, még egyszer a tükörbe nézett, és végigsimította nehezen kezelhető fürtjeit. A csók emlékétől még mindig hevesen dobogott a szíve. De óvatosnak kell lennie: a védőfal, amelyet azért épített fel, hogy elrejtse a fájdalmát, nem dőlhet össze.