Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

C.N. Williamson

A NAGY PILLANAT

fordította:
ismeretlen

BUDAÖRS, 2022

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-525-9 EPUB
ISBN 978-963-559-526-6 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2022

az elektronikus kiadás az 1935. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Horace C. Taylor (1881 – 1934) Cabaret
című plakátja részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.

- Az Isten áldjon meg, ne bámulj rám, mint a borjú az újkapura, - ordított a szerkesztő úr, népies nevén az „öreg”. Amikor a leányra rákiáltott, hangja visító, de azért panaszos is volt. Mindig így beszélt, ha a szerkesztőség egy-két munkatársának makacsságát, ellenállását, butaságát kellett legyőznie, - elsősorban pedig akkor, amikor az előleg-kérést már csirájában el akarta fojtani.

- Úgy látszik, téli álmot alszol! - folytatta a szerkesztő úr a támadást. - Pedig elég értelmesen közöltem veled, hogy felhívtuk Mrs. Ben Barstowt a Grand Hotelben és ő kegyesen beleegyezett abba, hogy a Driffield Postnak interjút adjon. Munkatársunkat pontosan két órakor várja, egy perccel sem később, mert háromkor férjével - a szegény fickóval - már golfozni mennek. Te most elmégy. Hogy nyugodtan csinálhasd az interjút, intézkedtem, hogy Miss Jones ezalatt megírja a Pletykasarkot. Nincs hát semmi akadálya annak, hogy máris útnak indulj.

- Egyáltalában nem izgat a Pletykasarok - felelte Val Morisson furcsán összehúzott szemmel, miközben mereven nézte főnökét, aki egy személyben mostoha nagybátyja is volt. (A szerkesztő, Edward Oldson már sokszor megállapította, ha nem volna ez a családi kapcsolat, soha nem kerülhetett volna arra sor, hogy Val Morisson kisasszony a lap kötelékébe kerüljön.) A leány most nagyon furcsán nézett nagybátyjára, a szerkesztő még soha nem látta ilyennek húga érdekes, barna arcát, amelyre különben csak a legritkább esetben vetett egy-egy futó pillantást.

- Hát, ha nem a munkád miatt maradtál itt, akkor igazán nem látom be, hogy miért elmélkedsz még, ahelyett, hogy szednéd a lábad? - érdeklődött idegesen a szerkesztő-nagybácsi sürgető hangon. - Tudhatnád, hogy nincs vesztegetni való idő. Kapj be az első büfében egy szendvicset és aztán villamoson elmehetsz a Grand Hotelbe. Alig kell öt percet gyalogolnod, nincs értelme autóra pocsékolni a pénzt. Megértetted, amit mondtam?

- Természetesen, - bólintott a leány. - De ha Mrs. Ben Barstowtól akarsz interjút, helyesebb volna Miss Helen Jonest elküldeni hozzá, én meg nyugodtan végezném a magam munkáját.

- De én neked mondtam, hogy menj el hozzá! - szólt Mr. Oldson határozott hangon. - Mi bajod, ha szabad érdeklődnöm? Miért lógatod az orrodat? Talán valami bajod van?

- Pillanatnyilag nincs, - felelte Val nyugodtan. - De ha kénytelen lennék Mrs. Barstowt meginterjúvolni, akkor biztosan lenne. Bár megmondhatom, ha a szívem szerint írhatnám meg a cikket, akkor boldogan rohannék a Grand Hotelbe. Ha a tisztelt szerkesztő úr megengedné, hogy megírjam az igazat.

Amikor Val óhaját, hogy az interjút a maga esze szerint csinálhassa, kimondta, nagy barna szeme még a szokottnál is nagyobbnak látszott. Az egész leány egyszerre két égő szem lett. Láthatóan élvezte, hogy egyszer szemébe mondta véleményét a Driffield Post hatalmas urának és parancsolójának.

Mr. Oldson a felelet hallatára legszívesebben megcibálta volna Miss Morisson fülét. Sajnos azonban, a szerkesztőségekben egyelőre még nem szokás a munkatársakkal szemben ezt a büntetést alkalmazni, sem hölgyek, sem urak nevelésénél. Mr. Oldson pedig nagyón vigyázott arra, hogy a szerkesztőségben a hivatalos órák alatt csak főnök legyen, nem pedig nagybácsi. Különben Val már kissé felnőtt ahhoz, hogy ilyen „fülcibáló alapon” kezeljék. Elbocsátani pedig nagybátyja nem akarja. Legalább is nem mond fel neki, amíg erre kényszerítő oka nem lesz. Mr. Oldson ugyan óvakodik attól, hogy ezt Miss Morissonnak elárulja, de azért nagyon jól tudja, hogy a leányra a szerkesztőségnek igen nagy szüksége van. Val írásmódja ugyanis nagyon megfelelt a lapnak. Nehéz, talán lehetetlen is volna hirtelen pótolni, hiszen Driffield kis város, nem szaladgálnak utcáin a tehetséges írónők. Ezért a szerkesztő úr nem is adott haragjának szíve szerint kifejezést, nem ordított és nem türelmetlenkedett, hanem nagyot lélegzett és megpróbálta ennek a csökönyös fehérszemélynek megmagyarázni az ügyek állását.

- Vedd tudomásul, hogy Mrs; Barstowt kizárólag egyféleképpen lehet meginterjúvolni - kezdte a leány kioktatását. - Úgy tudom, nagyon érdekes, nagy szerepet játszó és nagyon szép asszony. Most nászúton van itt férjével, miután alig pár hete volt az esküvőjük. Tudjuk, miért választották Driffieldet. Azért, mert St. Andrew után nekünk van messze földön a legszebb golfpályánk. Az interjút úgy kell csinálni, hogy ezt Mrs. Barstow mondja el a golfpályánkról, a lehető legmelegebb hangsúllyal. És aztán meséljen magáról meg a férjéről. Persze nagyszerű volna, ha beszéd közben rá lehetne térni volt férjére és róla itt mondana pár szót. Ha igen: csevegésedet az összes nagy lapok átvennék! Minden angol lapban ott olvashatnád, amit írtál! És akkor, amikor ilyen cikk megírására nyílik alkalmad, azt ajánlod, hogy küldjem helyetted Miss Jonest. Még ha nem is sikerül, amit szeretnék és Mrs. Barstow nem beszél volt férjéről, amit mond, azt mégis Gaynor államtitkár elvált felesége mondta és így a cikk szenzáció lesz. Azt tanácsolom, hogy írj őszintén Gaynorról. Mit, őszintén? Fesd olyan feketére, amilyenre akarod. Minél ördögibb lesz a róla rajzolt kép, annál érdekesebb az interjú.

- Úgy tudom, a pokollal kapcsolatban piros és nem fekete színt kell használni, - jegyezte meg Miss Morisson nyájasan. - Az ördög színe piros és nem fekete!

- Ne légy szemtelen, Val, főleg ne légy szemtelen a hivatalos órák alatt és hivatalos ügyben, - kiáltott rá nagybátyja. Ez a hang nem illet meg és nem is tűröm, hogy ilyen hangon szólj hozzám.

- Bocsánatot kérek - felelte Val csendesen. - Félek, akkor is helytelenítenéd az általam használt hangot, ha megcsinálnám az interjút és ebben megmutatnám Mrs. Gaynor-Barstow igazi arcát. Azt, hogy az asszonyság kígyó és macska kereszteződése. Ami pedig Gaynor államtitkár urat illeti: ha a cikket én írom meg, akkor abban a pokol színeiből még egy ecsetvonásnyit sem fogok felhasználni, amikor az ő arcképét rajzolom.

- Úgy látom, nem vagy eszednél! Megőrültél? - kiáltott a szerkesztő magánkívül. - Gaynor csak azt kapta, amit megérdemelt. Különben is ő már elintézett ember. Nyugalmazott belügyi államtitkár, elvált férj, A Driffield Post szemében nulla. Semmi közünk hozzá, nem vagyunk rá semmiféle szempontból tekintettel. Miért? Tudsz talán róla valamit, ami lapunkat, ami ezt a vidéket vele kapcsolatban legkevésbé is érdekelhetné?

- Csak annyira ismerem, mint minden más újságolvasó, aki éppen eleget hallott róla. És a képét is ezerszer láttam, de csak a lapokban - felelte Val, aki makacsul megmaradt amellett, hogy igenis: nem interjúvol. - De mégis egész más róla a véleményem, mint neked és mint a tömegnek, amelyik valósággal rákényszerítette Gaynort, hogy „megrendült egészségére való hivatkozással” a politikától visszavonuljon. De különben elismerem, hogy agyamban tényleg van valami hiba, mert különben alig hiszem, hogy szörnyű újságunk munkatársa lennék?

- Őrült vagy! És fogd be sürgősen a szád! - ordított Mr. Oldson. - Lehet, hogy az újság szörnyű, de ahhoz nincs jogod, hogy többes szám első személyben beszélj róla. Az enyém a lap és nem a mienk! Annál kevésbé, mert arcátlan megjegyzésed után semmi közöd sincs a Driffield Posthoz. Vedd tudomásul, hogy semmi közöd sincs hozzá.

- Azt óhajtod, hogy ezt a megjegyzést felmondásnak tekintsem? - érdeklődött Val.

Oldson megrémült.

Rémes. Hát mégis kicsúszott száján a felmondás, pedig a józan ész azt parancsolja, hogy ne mondjon fel Valnek! De hiába. A leány annyira felingerelte, hogy joga volt elveszteni fejét és elhamarkodottan beszélni. De ha már megtörtént, nem segíthet rajta. Most már méltósággal kell megmaradni a felmondás mellett és csak abban reménykedhetik, hogy talán a leány ijed meg kicsit és ő próbál valahogy visszatáncolni. Mást Val aligha tehet. Az a kis pénz, amit szüleitől örökölt, nem elég ahhoz, hogy megéljen belőle. Ruha is kell, meg egy kis vaj a száraz kenyérre. Ezt pedig a leány abból az öt fontból fedezte, amit a Driffiéld Posttól hetenként kapott. Egyéb munkaalkalom nem kínálkozik itt Nem lesz hát más választása, mint hogy ijedten szépen bocsánatot kérjen és akkor minden marad a régiben. Amint az öreg ezt végiggondolta, már meg is nyugodott, sőt vissza is ült a magas lóra.

- Igenis, annak tekintheted - felelte fölényes mosollyal. - Ha csak... mert nem felejthetem el, hogy boldogult feleségem nagynénéd volt és tulajdonképpen rám bízott. Megkért, ne hagyjalak el. Igaz, most már nagykorú vagy, mindenesetre annyi idős, hogy vigyázhatsz magadra, főleg pedig vigyázhatsz a becses nyelvedre. Arra, hogy mit beszélsz. De ha kijelented, hogy megbántad, amit mondtál, visszavonod, hogy lapomat szörnyűnek gondoltad, azt a lapot, amelynek nézetem szerint hálával és megbecsüléssel tartozol, - nem pedig azzal, hogy ilyen hangon emlékezz meg róla - ismétlem, ha visszavonod ezt a sértést és megígéred, hogy máskor minden huzavona nélkül becsületesen és jóindulattal fogadsz szót a szerkesztőnek, akkor hajlandó vagyok mindazt, ami még a rovásodon van, szintén megbocsátani és elfelejteni.

- Kérlek, én igazán sajnálom, hogy a Postot szörnyűnek neveztem, bár nem tagadhatom, hogy annak tartom és az is - felelte Val. - De arról szó se lehet, hogy meginterjúvoljam ezt a fertelmes Mrs. Barstowt, vagy hogy mint egy dühös kis kutya, megmarjam Mister Gaynort. Szóval a felmondásnál maradunk. És én azt hiszem, alapjában véve ez nagy szerencse rám nézve. Mert most már kénytelen leszek szembenézni az élettel, ahelyett, hogy gyáván meghúzódva itt maradjak és tovább dolgozzam, mint az a kisleány, aki az iskolából kikerülve idejött.

- Még megbánod! - fenyegette az „öreg", aki tulajdonképpen sokkal szomorúbb volt, mint ahogy azt mutatni akarta. - Majd ha nem lesz ennivalód, meg fogod bánni, hogy volt idő, amikor nem tudtál néhány szemtelen megjegyzést lenyelni.

- Lehet, hogy igazad van - bólintott Val. - De most úgy érzem, hogy nem lesz okom ettől félni. Csalt az a szerencse, hogy ha meg is bánom, már késő lesz. És most azt csinálom, amit már nagyon régen meg kellett volna tennem. Itt hagyom Driffieldet és Londonba megyek szerencsét próbálni.

- Ez hát a terved? - jegyezte meg a szerkesztő úr kissé gúnyos hangon. - Hát én mindenesetre jó mulatóst kívánok. De meg vagyok róla győződve, hogy két hónap múlva megírod valamelyik szegényházból egy szerencsétlen leány naplóját a Driffield Postnak és boldogan rakod üres zsebedbe a cikkért küldött jó fontokat.

- Nem valószínű - nevetett Val kissé gúnyosan. - Nem hiszem, hogy ilyenkorú leányt felvennének a szegényházba és különben sincs zsebem, amibe a fontokat csúsztathatnám. Mindenesetre elmegyek szerencsét próbálni és nagyon köszönöm, hogy jó mutatást kívántál. És most, miután elválunk, Isten áldjon, kedves bátyám, azaz bocsánatot kérek, igen tisztelt szerkesztő úr.

És ez a haszontalan leány tényleg elment.

Mr. Oldson azt gondolta, nem vesz senkit Val helyett. A néhány hét alatt, amíg a leány Londonban van, majd elvégzi munkáját Miss Jones. Ennél hosszabb ideig nem marad Val távol. Majd visszajön a tékozló leány és könyörög, hogy bocsásson meg neki, engedje meg, hogy újra a Driffield Post munkatársa lehessen. Egészen biztos, hogy Val rövid idő múlva csalódottan tér haza. A leány ugyan elmúlt huszonkét éves - állapította meg Oldson - innen-onnan már huszonhárom is lesz. De még soha nem volt Londonban és egyáltalában nincs ahhoz tehetsége, se megfelelő kitartása, hogy a nagy városban megálljon a maga lábán. Hiszen tulajdonképpen nem is csinos! Amennyire Oldspn, mint szerkesztője megállapította, egészen ügyes divatcikkeket ír, meg társasági csevegéseket. Interjúi is megfelelnek egy vidéki lap igényeinek. Itthon megvolt az előre megszabott, jól kitaposott útja. De majd hamarosan meglátja, mit jelent, amikor valaki elhagyja ezt a kényelmes ösvényt és Londonban próbál előre jutni.

Val Morisson restellte volna magának bevallani, de alapjában véve ő is megszeppent.

Ám most már mindegy. Mindig vágyott a nagy élmény után, hát most elindulhat, megkeresheti és szembenézhet vele.

Abban tévedett a tiszteletreméltó szerkesztő úr, hogy Val soha nem próbált mást, mint az ő lapjába írni. Már évek óta egyik novellát a másik után írta, sőt már darabírással is próbálkozott. De a megírt és elküldött novellák, sajnos, kivétel nélkül visszajöttek, a darabok pedig soha nem is kerültek ki az íróasztalból. Mostanában kevés szabad idejében egy hosszabb elbeszélésen dolgozott. Ennél szinte az volt az érzése, hogy a toll magától szalad a papiroson. Pedig nem mondhatta, hogy most önmagát írja. Amikor az elbeszélést legépelte, boldogan mondogatta: Jó, érzem, hogy sikerült. Tudom, hogy sikerült. Fogta a kéziratot és elküldte annak a nagyon előkelő folyóiratnak, ahová írni mindig legszebb, de elérhetetlennek hitt álma volt.

Az idő telt múlt és Val nem kapott választ kéziratára. A remény gyertyája már szinte tövig égett, már nem is mert bizakodni. És ezért belátta, hogy öreg Oldson nem is mondott olyan nagyon nagy butaságot, amikor megállapította, milyen ostobaság valakinek fölégetni a hidakat háta mögött, amikor sem közel, sem távol egyetlen kis csónak sincs. De sajnos, nem tudott ellenállni, amikor alkalma volt az öregnek végre odamondogatni. Mlss Johnson is mindig erre vágyott. Ami pedig az interjút illeti: egészen különös oka volt arra, hogy ne akarja megcsinálni. Erről, hogy ezt az interjút megcsinálja, vitatkozni se lehet.

Az ok pedig, bármilyen csodálatosan is hangzik, Val utoljára megirt elbeszélésével függ össze. És az események különös találkozása: ő, éppen ő kapott parancsot arra, hogy felmagasztalja Mrs. Barstowt és lepocskondiázza Mr. Gaynort. Mert ő is erről irt. Az ő elbeszélésének tárgya is egy ilyen házassági bonyodalom, amelynek hősei: ez a férj, ez a feleség, no meg az a bizonyos harmadik, aki ezt a házasságot romokba döntötte. Az elbeszélés hősei: Gaynor és a felesége.

Val természetesen megfelelően átgyúrta az eseményeket. Egyetlen lap sem vállalkoznék különben arra, hogy az államtitkár botrányának történetét közölje. Val azonban a férjből olyan kiváló és tökéletes hőst formált, amilyen talán nem is élhet ember alakjában ezen a földön. A feleség pedig - az életben Lilian Gaynor, most Lilian Barstow - hideg, kegyetlen és a mozi-démonokhoz közelálló, igazi bestia lett, olyan, amilyennek a megcsalt férj még legkeserűbb óráiban sem festette volna.

A harmadik, az életben és a regényben is a rossz fiú, Benton Barstow. Őt Val lehetőleg élethűen rajzolta, olyannak, amilyen az illető úr a valóságban. Barstow, a házassági háromszögben a harmadik, igazi «regénybeli» udvarló. Olyan, aki könnyedén töri össze a szegény nők szívét. Ettől eltekintve azután nagyszabású és minden erkölcsi gátlás híján szűkölködő üzletember, akinek egy célja van: minél gyorsabban minél több pénzt szerezni. Hogy milyen úton-módon - az nem is túlságosan fontos.

A regény alakjai közül Val a legnagyobb gonddal és szeretettel a hőst rajzolta, Gerald Gaynort, akit a regényben John Garthnak nevezett. Ha a regény valaha nyomtatásban napvilágot lát, valamennyi olvasónő habozás nélkül, szívvel és lélekkel ennek a kitűnő, elragadó John Garlhnak pártjára áll, - sőt, nagyon valószínű, hogy akár csak a regény írónője, ők is vele fognak szeretni. Mert Val beleszeretett. Ezért is írta meg annyi szívvel ennek a nagyszerű embernek regényét, azért nem tudta volna úgy befejezni, hogy szívének bálványa a végén rosszul járjon.