Biró Zsombor Aurél

Visszatérő álmom,
hogy apám vállán ébredek

– részlet –

KALLIGRAM

Copyright © Biró Zsombor Aurél, 2024
ISBN 978 963 468 476 3

Meg fogom változtatni a nevem, mondom apámnak. Nyikorog az ablaktörlő az üvegen, nemcsak az esőcseppeket keni szét, hanem a féklámpák vörös fényét is, a vezetéknév, az persze marad, teszem hozzá halkan, a harmadikat cserélem ki Aurélra. Nem reagál, merevek az arcán a ráncok, még a szemöldökét se vonja fel, de én tudom, hogy nem fogom ezt ennyivel megúszni, mindjárt jön egy mély lélegzetvétel, egy sóhaj, egy szájrándulás, amit kizárólag nekem tartogat, és amitől rögtön úgy érzem majd magam, mintha a tízméteres műugrótorony tetején állnék. Nem néz rám, csak amikor zöldet kapunk, és megmozdul a sötétben a kocsisor, ezt most komolyan mondod, kérdezi, és recseg a keze alatt a sebváltó, akkora lendülettel tolja be egyesbe, pedig nekem azt tanította annak idején, hogy a tárgyakhoz érzéssel kell nyúlni, finoman, szelíden, mint a női lélekhez. Elkapom a tekintetét, mielőtt visszafordul a szélvédő felé, és görcsbe ugrik a gyomrom ettől a nézéstől, látom a szemén, hogy gondolatban már át is írta az öcsém nevére a teljes örökséget a rózsadombi lakástól az egri borospincékig, a maradék eszedet is benne hagytad valami novellában, édes fiam? Nem felelek, mit lehet erre mondani, bámulom a rács mögé zárt kirakatokat a körúton, és hallgatom, ahogy rángatja a sebváltót üresből egyesbe, aztán vissza, az írásaimban mindig ezt csinálja, amikor ideges. Amúgy nincsen sebváltó, csak a szövegeimben, apám évek óta automatát vezet, és amióta megengedheti magának a tízmilliós Volvót, egy kicsit mintha a járása is más lenne, nem lehet már csak úgy kávézgatni vele akárhol, mostanában sajtótájékoztatók után szoktam elcsípni az uszodai büfében vagy Ferihegyen az érkező terminálnál, ha pedig mégis úgy alakul, hogy elmegyünk gyógyfürdőzni, pizzázni, esetleg egyérintőzni apa-fia program néven, azt mindenképp össze kell kötni valami hasznossal, beugrani a postára számlákat intézni, megállni cukormentes mandulatejért a mostohaanyámnak, felvenni az új okosórát a csomagboxból. Talán ezért is kötök ki mindig az anyósülésen, ha arról írok, hogy összebalhézunk, szótlanul bámuljuk a szomszéd autók világító műszerfalát, és olyan ez a csend, hogy szinte muszáj egymás torkának ugrani, mert mi nem tudjuk rádióval kitölteni a hallgatást vagy ragozni a semmit órákon át, akkor inkább jöjjenek a nehéz témák, a soha fel nem dolgozott sérelmek, ki kell beszélni a dolgokat, nehogy rákot kapjunk tőlük. Nézem, vajon mikor marad végre apám kezében a sebváltó, és mintha félelmet látnék a szemében, miközben fojtott hangon magyarázza, hogy az ember a nevét nem dobhatja le, mint a boxeralsót nap végén, a nevünkkel születni kell, aztán bemászni vele a koporsóba, és hát ez az Aurél amúgy is olyan romános hangzású, legalább válasszak valami tisztességes magyar nevet, vagy tartsam inkább meg az igazit, örökbe adta nekem, nem kölcsön. De hiába mondja, amit én egyszer eldöntöttem, az tényleg el van döntve, muszáj lesz megváltoztatnom, ismétlem, és most már nem a kuplungtárcsa recseg, szinte hallom, ahogy elreped apámban valami, ez az a pillanat, amikor végleg lemond rólam, az elsőszülött fiáról, akinek úgy várta a születését huszonöt évvel ezelőtt, hogy még a saját keresztnevét is odaadta neki.

Kilencéves vagyok, amikor egy pénteki napon anyám helyett apám jön értem az iskolába, és hazafelé menet kijelenti, hogy mostantól délutánonként nem kobzára fogok járni, hanem vízilabdaedzésre. Lehetne mondjuk innen is kezdeni a történetet, autóban vagyunk most is, emlékszem, hogy tekergetem az ablakot, és nem értem, mit keresnék én az uszodában, ha egyszer kobzázni szeretek, meg hát ügyes is vagyok benne, mondom is apámnak, hogy nem lesz ez így jó, mert rücskösre ázott ujjbegyekkel nem tudom lefogni a húrokat a hangszer nyakán. Nálunk ilyen mellékes szempontok nem jönnek szóba, hétfőn ott állok a medenceparton, olyan a rajtkő a lábam alatt, mintha taknyos lenne, Kisbirge, hopp, kiált rám a Kenyeres, és megböki a hátam közepét a sétabotjával, hogy ugorjak már be abba a rohadt vízbe. Rögtön az első nap vörösre marja a szememet a klór, a sípszavakat csak az egyik fülemmel hallom, mert a másik bedugul a melegítés végére, aztán a csuklóm is kificamodik, amikor belenyúlok egy tiszta erőből megküldött svédcsavarba. Annyira nem vagyok itt, annyira nem találom a helyem, hogy szinte csak úgy átesek a gyerekkorból a felnőttségbe, és ez az uszodában eltöltött öt év azóta is csak lebeg bennem valahol, olyan távol az összes többi emlékemtől, mintha egy előző életben történt volna. Apám akkoriban meggyőződéses fradista, az ereiben is zöld vér folyik, a lófejű Lipcsei a kedvenc játékosa, és a b-középpel jár az Üllői útra bajnokit nézni, teli torokból kántálja a lelátón, hogy újpesti cigányok, basszátok az anyátok, de engem mégis a lilákhoz küld pólózni, még az elveit is megtagadja, hátha egyszer véghez viszem, ami neki sosem sikerült, azaz kijutok az olimpiára. Csakhogy én kicsi vagyok, és vézna, az uszodába pedig vaddisznók kellenek, belőlem hiányzik a spiritusz, amire szükség volna, hogy mindig jól arcon tudjam térdelni víz alatt a centert, meg hát a hatos dioptriámmal alig látok a medencében, legtöbbször nem is célzok a ziccernél, és a passzokat is hallás után osztom, a lelátóról pattognak vissza a keresztlabdáim.

Ügyes voltál, Zsombika, szorongatja meg apám a vállamat a meccsek után akkor is, ha tízgólos vezetésnél cserélt be először a Kenyeres, jó kis játékos lesz belőled, majd meglátod. Heti ötször járok a Hajósba, nyáron naptejízű a víz, mi van, niggerbanda, kiabál velünk az öreg az edzések végén, mert úgy leégünk tizenkettőtől háromig a napon, mintha cipőkrémben fürödtünk volna, de neki is pirosra sül mind a két csöcse, miközben a kínaiból vásárolt Adibos melegítőben villogtatja nekünk a kőművesdekoltázst. Csattogó léptekkel érkezik minden délután a partra, vízbe, szarházi brigád, ordítja már az öltöző ajtajából, aztán felteszi az egyik lábát a rajtkőre, és a térdére támaszkodva osztja nekünk az észt. Ötből három nap ugyanaz a lyukas zokni van rajta, a papucs orrából kikandikáló lábkörmét nézem, miközben hallgatom, hogy nem fog ő belőlünk vízilabdásokat nevelni, ne dédelgessen itt ilyen leányálmokat senki, mert pöcsök vagyunk mi a tisztességes pólózáshoz, és az ő feladata maximum faszokat csinálni belőlünk, colos, véreres faszokat, hogy majd legyen mivel megbaszni a Fradi meg a Vasas száját. Télen más a helyzet, mínusz ötben nincsen prédikáció, a kivezetett villanyradiátorhoz bújva vacog az öreg egy szőrös usánkában, és novembertől márciusig nem is kell fegyelmeznie senkit a sétabottal, még a kurvaanyázást sem ordítva, csak morogva mondja, mert széthajtjuk a lelkünket magunktól is, hogy ne fagyjon ki belőlünk teljesen a pólószeretet, ilyenkor aztán végképp semmit se látok, annyira gőzölög a víz, nem lesz ennek vége soha, minden sejtemet átjárja ez az érzés, köntöst én már ebben az életben nem húzok magamra. De nincs kegyelem akkor se, amikor nem kapunk pályát, felöltözve szárazföldizünk a lelátón, futtatja velünk a szigetköröket a Kenyeres, és ha rajtakapja valamelyik hülyegyereket, hogy megpróbálja levágni félúton a távot, másnap az egész csapatot megpillangóztatja büntetésből, mackónadrágban, hosszú ujjúban ússzuk a retorziós adagokat, két perc alatt megszívja magát az anyag, plusz tíz kiló, mintha iszapban kapálóznék, olyan.

Huszonöten vagyunk a kilencvennyolcasoknál. Szolomájernek hívják a főgecit, egy balkezes, vörös hajú gyerek, akinek nemcsak az arca, a nyaka is tele van gennyes pattanással és szeplővel, az ilyen faszfejeknek szokták az amerikai filmekben belenyomni a fejét a piszoárba, csak hát a Szolomájer egy kétajtós szekrény, őt még a víz alá se tudja lehúzni senki, ő centerben a kilencvenheteseket is csuklóból beforgatja. Az egész szekrénysor az ő birodalma, a mi öltözőpadunk legalábbis biztosan, és körbe is hugyozza a területét minden edzés után, nem fukarkodik a törődéssel, osztogatja a tockosokat bőkezűen, hogy el ne felejtsük, merre van az arra. Már akkor is a Bogdánffy az elsőszámú kiszemeltje, amikor odakerülök, néha csak tarkón vágja egy kicsit, esetleg ad neki szalagozás közben egy csöcsbimbócsavarást, máskor viszont ráparancsol a többiekre, hogy feszítsék szét a száját, aztán vagy beleköp, vagy nem. Csendes, szőke fiú ez a Bogdánffy, állandóan tetriszezik az összecsukhatós Sony Ericssonján, és tömi a pofájába a gumicukrot, mi meg éveken át próbálgatjuk, hogy ki tud nagyobbat böfögni a fülébe, vagy kiterítjük az öltözőben a köpenyét a csempére, és mehet a tíz hossz pillangó faltól falig, ha ügyesen csinálja a földönúszást, a végén jófejségből húzzuk egy kicsit. Egyszer elkésik a meccsről a sapkákkal, akkor belefingik az arcába egyesével mindenki, de olyan is volt, hogy felragasztottunk a szekrényére egy fürdőruhás fotót a csajáról, aztán később a Garamvári meg a Herczegh is odaverte rá. Nem védte őt soha senki, én is csak röhögtem rajta, pedig sajnáltam igazából, de féltem is, hogy ha túlságosan együttérzek vele, akkor legközelebb az én szerelmemet fogják összegecizni a többiek, nem lehetett azokban a pillanatokban szembeszállni a csapatakarattal amúgy se, vagy ha igen, én gyáva voltam hozzá. De az öreg Kenyeres is csak szívatta őt egyfolytában, Bogdánffy, édes fiam, te szellemi rövidnadrág, úgy lődd el legközelebb tizenötnél a fórt, hogy a következő fölémelléd után megkereslek az öltözőben, és akkorát csapok a szádra, hogy kórházat neveznek el rólad, ordította neki a partról, a csapat pedig röhögött, de még az úszómester is megeresztett néha egy-egy vigyort a kabin üvegfalán át.

Úgy működött az a világ, hogy kellett minden korosztályba egy kijelölt szerencsétlen, akin a jövő bajnokai levezethették a napi feszültséget, ez a közös bántalmazósdi csinált belőlünk csapatot. Jól játszani a kisfiúk is tudnak, de nyerni, az a férfiak dolga, sokszor elmondta ezt a Kenyeres, és tényleg végigvertünk aztán kétszer is mindenkit az országos bajnokságban, ennyit számított, hogy nem pólózni ugrunk be a vízbe, hanem harcolni. Tudta az öreg, hogy minek mi az ára, játékos korában ő volt az ügyeletes köcsög, ezt apám csak később meséli el nekem, hogy amikor együtt játszottak az Eger ificsapatában, mindig a Kenyeressel hordatták a labdászsákot, ő szedte össze a meccsek végén a sapkákat, és az ő ruháját dugták el az öltözőben, hogy egy szál semmiben kelljen alsógatyáért könyörögnie az úszómesternek. Az öreg is pöcsként kezdte, mint én, de aztán embert csinált abból a pöcsből az uszoda, vagy inkább kiáztatott belőle mindent, ami emberi, ez persze nézőpont kérdése, az viszont biztos, hogy amikor az érettségim után bejutok író szakra, és a mesterünk elkezdi hétről hétre fikázni a szövegeinket, én vagyok az egyetlen az osztályban, akinek a lelkébe már nem lehet beletaposni semmilyen bakanccsal. A Kenyeressel viszont azóta is álmodom, nekem ő már örökre patás ördög marad, hiába tanultam meg az egyetemen, hogy egydimenziós karakterek nem léteznek, mindenkiben lehet találni egy csipetnyi esendőséget, az öregnek például akkoriban ment tönkre a házassága, a párterapeutájukkal csalta szénné a felesége, amíg ő az uszodai irodában töltötte az éjszakákat a kanapén, elbaszott élet volt az övé is, a mai napig rettegek, hogy így végzem. Pedig amúgy engem még csak nem is bántottak az uszodában, békén hagyott a Szolomájer, és nem üvöltözött velem a Kenyeres, mert apámnak neve volt a Margitszigeten, akkora neve, hogy az megvédett mindentől, tiszteletem, így köszöntek neki az öltözőben, és mivel egy kis jóindulattal tízévesen az én hajamat is lehetett göndörnek látni, megengedték, hogy viseljem a másik nevét is, nem kellett Birónak lennem, lehettem én a Kisbirge. Persze akkoriban nem láttam ezt a védőpajzsot, annyit érzékeltem csak belőle, hogy az öreg nem hozzám beszél, amikor az apám becenevén szólít, hanem valaki máshoz, akivé válnom kellene, pedig én nem szeretnék itt senkivé válni, nem akarok én az uszodában semmit, legfeljebb feloldódni a vízben, mint a klór, és szétmarni mindenkinek a szemét, vagy elfutni, menekülni, bebújni a labdatárolóba egy életre, ahol a Kenyeres cigikávészagú lehelete helyett csak a leeresztett gumibelsők illatát kellene szívnom.

Ahol szeretetet vetünk, ott öröm sarjad. Reggelente, amikor bevonszoltam az izomlázamat az osztályterembe, ez a felirat fogadott a táblán. Zsolt bácsi írta fel rá fehér krétával, és valami rajzot is kanyarított mindig hozzá, kockáshasú spártai katonákat a Thermopülai-szorosban, da Vinci Vitruvius-tanulmányát vagy a Naprendszer bolygóit, nyolc éven keresztül bámultam ezt a mondatot minden áldott reggel, és el is hittem egy darabig, hogy tényleg így van ez a világban, csak hát hiába vetettem magam körül a szeretetet, az uszoda klóros vizéből nem tudott kisarjadni semmi, örömöt én a medencében legfeljebb akkor éreztem, ha a Kenyeres éppen valaki mást dobált a papucsával. Át lettem baszva, később már ezt gondoltam az osztályunk mottójáról, és jókat röhögtem a többieken, hogy csontig benyalják ezt a kamudumát, mosolyogva bólogattam, amikor az adventi időszakban a tanárok a toleranciáról magyaráztak nekünk, és gond nélkül visszaböfögtem az iskolapszichológusnak is, hogy az akaratunk érvényesítésekor sosem szabad erőszakot alkalmazni, de közben tudtam, hogy a valóság nem ilyen szivárványos, az igazi életben egy férfinak az anyja koporsójáig nincsen oka bőgni, a társaimból pedig igenis ki kell verni a méltóságot, különben az én arcomon csattan majd a pofon.

A Waldorfban ott kezdődtek a dolgok, hogy a bőgés egyáltalán nem szerepelt a szótárban, olyat csak a tehén csinál, mondogatta Zsolt bácsi, sírni pedig szabadon lehetett, egy szükséglet volt ez is, mint a pisilés vagy a tízórai, nem a gyengeség jele, nincsen abban semmi, ha néhanapján kijönnek az emberből a nagyobb érzületek, nem jó az, higgyétek el, ha bennetek marad a feszültség. A sport is egészen mást jelentett ebben az iskolában, mi testnevelésen is inkább jógáztunk foci helyett, és ha néha mégis előkerült a röpiháló, pontokat nem számolhattunk akkor se, mert nálunk nem voltak győztesek és vesztesek, se erősebb és gyengébb, Zsolt bácsi osztályában a legnagyobb lúzereknek is jutott a szeretetből, még bennük is meg kellett találni az értéket. Nem is tudtuk, hogy mi az a bukás vagy a dolgozat, tankönyvet is gimiben láttunk először, verselemzés helyett furulyáztunk naphosszat, vagy zsonglőrködni, fát faragni tanultunk, és több volt az ünnep a tanévben, mint a nyelvóra, a mai napig hunglish-t beszélünk mindannyian. Dzsingöl bellz, dzsingöl bellz, énekeltük december tizenharmadikán lakótelepről lakótelepre, amikor lucázni ment a teljes alsó tagozat, eltörölték ilyenkor a másnapi tanórákat, nem is kellett egyáltalán bemenni, mert egész éjszaka jártuk a harmadik kerületet kobzákkal meg palóc dudákkal, ha nem adtok hurkát, elvisszük a Julcsát, ha nem adtok körtét, elvisszük a Böskét, kántáltuk a panelok közt, és addig szomorítottuk a lakókat, amíg ki nem dobáltak nekünk valami cukorkát. Még most is látom magam előtt, ahogy röpül felém a nyolcadikról a mézes Negró, mintha egyenesen az égből szórnák, koppan a fejemen a mini Snickers és a gumicukor-giliszta, de engem nem érdekel, hogy tiszta pukli lesz a homlokom, az első sorban állok, tartom fel magasra a zsákot, és teli szájjal vigyorgok, mint egy kiló tejbegríz.

Földszag, hajgumival összekötött lófarok, fekete kosz a körmök alatt, így emlékszem Zsolt bácsira, egy kinyúlt, piros polárpulcsi és egy narancssárga buggyosnadrág volt az egész ember. Zokniszandálban járt ő is, mint a Kenyeres, de ő csak akkor dobta el a papucsot, amikor a tó vízén kacsáztatta nekünk a balatoni kiránduláson, még a hangját se kellett felemelnie soha, ittuk a szavait anélkül is, és igazából észre se vettük, hogy jobban ismeri a gombafajtákat a törtszámoknál, vagy hogy néha elipszilonnal írja fel a táblára a muszáj-t, mert nem akart belőlünk erőszakkal embert csinálni, egyszerűen megmutatta, milyen annak lenni. Fizikaórán tábortüzet rakott az osztályteremben, azután kezdődik a nagybetűs élet, ha egyszer megtapasztaljátok, hogy nincsen levegő, mondta, miközben ráhajította a meggyújtott újságpapírt a rőzsére, és nem szórakozott, az összes ablakot bezáratta velünk, még az ajtórést is leszigetelte belülről nedves törölközővel, ott tátogtunk a füstben, amíg a Danikára rá nem jött az asztmaroham, a katedra is kormosra égett, szenesen kellett visszavinni a raktárba. De a kémiát sem úgy tanította, ahogy a nemzeti alaptantervben elő volt írva, nem magyarázgatta nekünk, hogy a lúgos és a savas folyadékok semlegesítik egymást, egyszerűen összekevert egy kis sósavat pár deci hipóval, aztán magasra emelte a lombikot, isten-isten, biccentett, és még röhögött is, miután lehúzta.

Okos, érzékeny fiú, akinek az összes energiáját felemészti, hogy keményebbnek akar látszani, mint amilyen, ezt írta rólam az elsőéves bizonyítványomba. Egy személyre szóló, nyolcsoros verset is kaptam tőle minden év végén, fáraónak szíve kemény, uralkodik trón tetején, ehhez hasonló rímpárokkal operáltak a szövegei, de lehetett belőlük érezni, hogy véresen komolyan veszi a nevelésemet, és jobban ismer engem a saját anyámnál is. Tulajdonképpen nem is lenne szükség rá, hogy megírjam ezeket az éveket, elég lenne bemásolni ide néhány részletet a bizonyítványaimból, reggelente, amikor Zsombor belép az osztályba, tüstént elkezd bandázni a fiúkkal, harmadik végén még így kezdődött az értékelésem, aztán a kilencedik születésnapom után eltűnik a papírról az a lelkes, életvidám fiú, aki annyira szomjazza a tudást, hogy a társait is leordítja, ha megzavarják az órát, és átveszi a helyét egy görcsös, kapucniba burkolózó kiskamasz, aki félrecsúszott szemüvegben, olyan pudingos stílusban dobja le a táskáját a pad mellé, mintha minden mozdulatával demonstrálni akarná a világnak, hogy egyben is van meg szét is folyik, hogy itt is van, meg nem is. És igaza volt, tényleg nem tartozom azokban az években sehova, az uszodában semmibe vesznek, mert nem bírok lemenni száz méteren egytizenöt alá, az iskolában meg félnek tőlem, mert hozom be magammal a klórszagot, buzigecizek és köcsögcigányozok, ha pedig beugat valaki, annak pontosan azzal a karatemozdulattal rúgom le a veséjét, amelyikkel a Szolomájer a Bogdánffyét, de az órákon is úgy viselkedek, mintha csak azért lennék ott, hátha előbb-utóbb hazaküldenek végre, Harry Pottert olvasok, felrakom a lábamat a padra, hangosan szopkodom a Chupa Chupsot. Máskor kint maradok inkább a folyosón, nyomom a San Andreast a PSP-n, vagy kilopkodom a lányok cicanadrágját a tornazsákokból, de olyan is van, hogy beülök a vécére pornót nézni, hot nudes emma watson, ilyeneket írok be a keresőbe, és a telerecskázott vécépapírokat felragasztom a falra, szerencsére nem derült ki soha, hogy én voltam. Pedig néha vágytam is rá egy kicsit, hogy elkapjanak valamivel, ingassa csak a fejét szomorúan Zsolt bácsi, ezt akartam látni, hívja be a szüleimet, küldjön a tanári kar elé, írassa alá az igazgatóval az elbocsátásomat, és akkor jöhet a kerületi suli, a sportiskola, a javítóintézet, aztán mondogathatják egy életen át a családi ebédeken, hogy ebből is mi lett, most nézd meg, egy nímand, egy link, egy senki… … …

Regényemen szerkesztői munkát végzett Gáspár Sára, Juhász Tibor, Potozky László és Tóth Ramóna Mirtill, kreatív hozzájárulásukat és belém vetett bizalmukat ezúton is köszönöm. Hálával tartozom még családomnak, Biró Attilának, Biró Mártonnak, Kovács Évának és Varga Évának, amiért elfogadták, hogy létrejön ez a szöveg, valamint a Petőfi Irodalmi Múzeumnak, a Ferencvárosi Önkormányzatnak és Petrovits Genovévának, hogy különféle támogatások formájában segítették munkámat.

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2024
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó: Mészáros Sándor
Szerkesztette: Tóth Ramóna Mirtill, aki a kötet szerkesztésének időszaka alatt a Petőfi Irodalmi Múzeum Oláh János szerkesztői ösztöndíjában részesült.
Olvasószerkesztő: Rácz Ágnes Éda
Borító Hrapka: Tibor
Elektronikus: könyv Nagy Lajos

kalligram.libricsoport.hu

ISBN 978 963 468 476 3

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL