Pollmann Teréz

Hogyan lettem signora

Lányaimnak

1. fejezet

Szabad madár

Villámcsapásként cikázott át az agyamon a szédülés, ülő helyzetben is ösztönösen az asztal sarkai felé kaptam. Befelé figyelve, dermedten vártam, hogy a fergeteg magával ragad-e teljesen, vagy ennyi volt, egy ijesztő figyelmeztetés? Pár perc múlva óvatosan kinyitottam a szemem. Jobb oldalon elmosódott a látásom.

– Hozd ide, légyszi, a… azt a gépet, ami… – A karomra mutogattam. – A barna szekrényben van, alul.

A fülemben dübörgött a szívem. Férjem aggódva kérdezgetett, de nem találtam a szavakat. Sötét, mély kútban kotorásztam, reménytelenül. Nem jutott eszembe még az sem, hogy hívják az utcát, ahol lakom.

Egy óra elteltével már a közeli olasz kisváros sürgősségi folyosóján ülünk várva a koponya CT eredményére. Tisztaság, nyugalom vesz körül.

– Nem izzik a levegő, mint a pesti kórházakban – jegyzi meg a férjem.

Én lehunyt szemmel, előre görnyedve kapaszkodom a székbe.

Ma érkeztünk vissza Magyarországról, ahol beteljesedett, amiért két éve fáradoztunk. Az Olaszországba költözés gyakorlatias és hivatalos részei is lezárultak, immár a magyar lakcímkártyámon a külföldi cím bejegyzés olvasható.

Vajon mi lesz most velem? Megérte mindez?

1. rész

Egy távoli, fagyos éjszakán három és négy óra között értünk a hegyeshalmi határhoz öreg Trabantunkkal. Messziről virított a sorompó piros-fehér csíkos acélcsöve; reméltük, hogy az ijedségtől fehér arcunk nem ilyen feltűnő. Én izgatottabb voltam, mint az esküvőnk előtt. Először készültünk ketten együtt Nyugatra, ráadásul a gimnázium óta vágyott Olaszországba. Imre nem kaphatott turistaútlevelet, az akkoriban háromévente járó kiutazási engedélyt. A meghívós útlevelet nyáron terveztük felhasználni. Így a férjem számára csak utazási iroda által szervezett út tette lehetővé, hogy átlépje a határt. Makacs kitartásunknak köszönhetően találtunk olyan programot, amit nem közös buszozással, hanem szabad egyéni kiutazással hirdettek. 1986-ban még csodaszámba ment az ilyen. Imre éjféltől kezdve hetvenkét órára hagyhatta el Magyarországot.

Egy termetes, zubbonyos határőr ellenőrizte az útlevelünkben az érvényességi pecsétet és a fotóról fel-felpillantva vizslatta az arcunkat. Férjem könnyen beazonosítható volt: szakáll, bajusz, ronda fekete keretes szemüveg, amely meghatározta szigorú tanári kinézetét és a koránál idősebbnek mutatta. Az én nagy fekete (egyesek szerint kormos) szememből gyakran ijedtséget olvastak ki akkor is, amikor nem voltam az. A határőr behajolt a kocsi ablakán, jobban szemügyre akart venni: naiv fiatal nő rakoncátlan, rövid barna hajjal. Visszaadta az útleveleket és kedélyesen megjegyezte, hogy jó korán indultunk el Pestről. Mi merev arccal kerültük a beszélgetést, mivel Imre az engedélye szerint a velencei karneválra utazott, én meg Milánót mondtam (nem tudom, miért az igazat).

– Á, külön vannak? – kérdezte meglepve a határőr, és mi buzgón letagadtuk, hogy házasok vagyunk. Megtartottam a lánykori nevemet, ami nem ment csodaszámba, de ritka volt akkoriban.

Bécs városa mélyen aludt, amikor a hajnali órákban megérkeztünk. A pályaudvar közelében leparkoltunk, még nem létezett ez a mindenholfizetnikell mánia. A februári hidegben kézen fogva sétálgattunk és bámészkodtunk.

– Ezek a házak olyanok, mint a Nagykörúton – állapítottam meg.

– Ja – mormogta a férjem –, csak ötvenhatos lövésnyomok nélkül.

– Az pont harminc éve volt. Mondhatjuk, hogy ennyivel vagyunk lemaradva Ausztriától.

Rácsodálkoztunk arra is, hogy a telefonfülkékben nincsenek lelakatolva a telefonkönyvek. Az örömbe, hogy így is lehet élni, egy kis szégyenérzet vegyült.

Időben visszafordultunk az állomás felé. Az idegen (nyelvű) környezetben zakatoló szívvel megkerestük a Velencébe tartó vonatot, elhelyezkedtünk a fülkében és vártuk, hogy testünk, lelkünk átmelegedjen. A szerelvény pontosan hat órakor elindult. Az otthonról hozott sonkás szendvicset elmajszoltuk és szundikálás helyett, ami ránk fért volna, a párás ablakon át csodáltuk a hófehér hegyláncokat. Csendesen zümmögött, ringatott a vonat, addig zümmögött, míg egyszer csak meg nem rekedt. Az Alpokban. Senki sem tudott semmit. Vagy két óra telt el, míg eljutott hozzánk a hír: lavina zárta el az utat.

Velencében lekéstük a csatlakozást. Akkoriban helyjeggyel sem kellett vesződni, felszállhattunk a következő milánói vonatra. Februárban korán sötétedik, nem sokáig tudtunk nézelődni. Estére a kedvünk is borússá vált, mert megint álltunk és vártunk. Azt híresztelték, hogy ezúttal bombariadó miatt. Brescia városánál jártunk, már Lombardiában, de még messze a céltól. Sógorom hiába várt minket a milánói főpályaudvaron, még nem létezett mobil, hogy értesítsük. A mi hetvenkét óránk meg csak fogyott, egyre fogyott. Végül éjfél körül megérkeztünk Milánóba,
ahonnan taxival jutottunk el férjem ötvenhatos disszidens bátyjához.

– Ági vagyok – mutatkoztam be a sógornak, mert hat éve tartó házasságom alatt még telefonon sem beszéltem vele. Eddig nem akart tudomást venni rólam káder apám miatt, számára megállt az idő a családját is megtépázó ötvenes években. Férjem sikere, hogy Ernő most puszival, öleléssel fogadott. Magasabb volt az öccsénél, és viselkedésében megőrizte a jómódú családból származó elegancia kellékeit. Magyar beszédmódja furán hatott, ám ezt a különösséget izgalmasnak találtam.

A Kádár-korszakban kis hazánkban olasz tévécsatornáról nem is álmodhattunk. Agglegény sógorom otthonában folyamatosan szólt a tévé, az olasz beszédmód élénk, életteli tónusa zsongott körülöttem. Különösen a hirdetések bársonyos hangja bűvölt el. Az se számított, hogy alig értettem pár szót, elvarázsoltan süppedtem a nappali kanapéjába és kapcsolgattam a csatornák között, mint egy csokival betelni nem tudó gyerek.

Másfél napot tudtunk Milánóban tölteni. Sógorom kedves, anyáskodó házvezetőnője vendégségbe hívott minket, és ezen kívül még egy választási lehetőséget kínált nekem Ernő.

– Étterembe mennél vagy inkább kirándulnál a Comói-tóhoz?

Látszott, hogy nem ismer. Még szép, hogy – a mögöttünk álló huszonnégy órás utazás ellenére – gondolkodás nélkül az utóbbit választottam!

A vonatút hamar eltelt, és nemsokára már a tó partján andalogtunk hármasban. Barátságos, zöld hegyek ölelték körbe a tavat, míg a távolabbiak beleolvadtak a szürkéskék párába. A télvégi bágyadt színek ellenére lenyűgözött a kékek és zöldek számtalan árnyalata, a türkiztől a levendulakékig, a smaragdtól a pisztáciazöldig. A mediterrán házak, a kovácsoltvas kerítések, a különféle formájú fák, bokrok, de még a sétálóutak burkolata is egészen más volt, mint otthon: rendezett, nyugodt, harmonikus. A két férfi láthatta az arcomon a rajongást, ezért nem csodálkoztak, amikor így sóhajtottam:

– Én itt akarok élni!

Imre is elirigyelte bátyjától az olasz életet, és ahogy Bécs felé tartottunk, a hosszú vonatúton elhatároztuk, hogy disszidálunk. Megtorpant házasságunknak jót fog tenni egy közös cél, és férjem a szocializmusban félresiklott karrierjét újrakezdheti. A döntést céltudatos tett követte: kisebbre cseréltük a lakásunkat, hogy a pénzen nagyobb kocsit és ékszereket vegyünk. A szüleim, persze, nem ismerhették a titkos tervet, így az emberi természet szabályainak megfelelően dilinósnak néztek minket.

Ám végül a hosszabb milánói nyaralásunk során úgy éreztük, hogy a bizonytalan egzisztenciájú sógorra nem támaszkod-hatunk, lágerben meg nem akartunk élni. Visszahőköltünk a nagy tervtől.

Ha sikerült volna, talán nem válunk el. Vagy fordítva? A válás határán billegve nem lehet hétmérföldeset lépni együtt.

2. rész

Egyedül mentem ki a Kossuth térre, mert már folyamatban volt a válásom, de a sok tízezer ember között nem éreztem magam elárvultnak. A szebb jövő esélye, az újrakezdés iránti lelkesedés betöltötte a teret. 1989. október 23-án, a déli harangszó után a magyar Országház egyik erkélyéről – szó szerint – kikiáltották a köztársaságot. A katonazenekar harsonásai díszjeleket fújtak, az ünneplő tömeg elénekelte a Himnuszt, majd a sokaság üdvrivalgásban tört ki. Az éljenzés és tapsvihar hullámokban közeledett, távolodott majd visszatért, csillapíthatatlan volt az örömünk. Én büszkén viseltem a szabad demokraták jelvényét, a piros-fehér-zöld színű, szabadon szárnyaló madarakat. Hittem benne, hogy mostantól hozzáértő, a nép bizalmát kiérdemlő, szabadon választott vezetők fogják irányítani az országot.

Kihasználtam, hogy végre korlátok nélkül utazhattunk. Töltöttem szilvesztert a milánói dóm melletti étteremben barátokkal (akkor elvált asszonyként is fiatal voltam, signorinának szólítottak), és koccintottam a fagyos Alpokban megbújó, világvégi menedékházban egy jugoszláv lánnyal, aki szintén a konyhában dolgozott. (Éjfélkor, meglepetésemre, hiányzott a megszokott magyar himnusz.) Aludtam kocsiban egy bolognai parkolóban rettegve a drogosoktól, valamint Rómában szabad ég alatt egy gumimatracon, a Tevere partján, ahol a reggeli sétát végző kutyák szimatolására ébredtem. Nyaraltam idegen családdal egy calabriai faluban a Jón-tenger partján (ahol olyan kristálytiszta a víz, hogy derékig bent állva is látod a lábkörmödet), és vonatoztam Milánóba éjszaka egy idegen házaspár mellé ülve, mert féltem egyedül.

A rendszerváltás tette lehetővé azt is, hogy elkezdhettem az egyetemen az olasz szakot, mert eltörölték a harmincöt éves korhatárt és a kötelező kétszakos képzést. A könyvtárosi munkát lecseréltem olasztanításra, a hobbim lett a munkám, a passziómért fizettek nekem. Hihetetlenül felemelő élmény volt, kiteljesedést (vagy beteljesedést) jelentett számomra.

Az egyik negyvenes elvált tanítványom azért vett órákat, mert olasz férfivel készült házasságot kötni. Hullámos, hosszú fekete hajával illett abba a környezetbe. Esküvő előtt kiutazott a vőlegényéhez két hétre.

– Szakítottunk, eszem ágában sincs Olaszországba költözni – mesélte a visszaérkezése után. – Sergio rám szólt, hogy ne zuhanyozzak olyan sokáig. Érted ezt? Pesten addig fürdök, ameddig csak akarok, átalánydíjat fizetek a melegvízért – duzzogott.

Én is el tudtam volna képzelni, hogy olasz férj révén signora legyek, de én se mindenáron. Amikor egy kedves tengerész ragazzo az ígért szilveszteri látogatása helyett augusztusban telefonált, hogy eccomi qua, íme, itt vagyok, szívfájdalom nélkül közöltem vele, hogy már van magyar fiúm.

A Margitszigeten ismerkedtem meg Zolival, mindketten futottunk. Ő felnőttként kezdett el sportolni, örök hála érte András barátjának. Pár hét múlva, miután először töltötte nálam az éjszakát, olyan gyorsan teljesítettük együtt a szigetkört, ahogy előtte és azután sohasem.

Zoli barátja ajánlotta nekünk kedvenc nyaralóhelyét, Eraclea Marét. Ebben az észak-adriai üdülőfaluban töltöttünk egy hetet (érdemes megjegyezni a nevét), ahonnan egynapos kirándulásra behajóztunk Velencébe. Én már többször jártam ott. Az első alkalom okozta a legnagyobb megrendülést, 1990-ben, a rendszerváltás utáni szabadságmámorban egy nem várt csodaként éltem meg. Mintha egy velencei útikönyv fotói elevenedtek volna meg, ahogy a térbeli mesekönyvekben előreugrik egy oldal és mozgathatóvá, élővé válik. Amikor Zolival bolyongtunk a csatornák között, nem a városnézésre esett a hangsúly. Nagyon szép piros alapszínű, fekete aprómintás ruhát viseltem, egy barátnőm vetette meg velem, mert én ügyetlen vagyok és kissé hanyag az ilyen szépségdolgokban. Lapos hassal a harmincöt évemből tízet letagadhattam volna. Zoli is fiatalos benyomást keltett olaszosan színes ingben, fehér nadrágban és cipőben. Fekete hajával, napbarnított bőrével akár még olasznak is lehetett nézni. Azonos magasságúak voltunk, de ő jobban szerette azt állítani, hogy két centivel nagyobb nálam. Jól van, az első házasságomból tanulva béketűrőbb lettem.

A következő évben összeházasodtunk. Egy pénteki napon, tizenharmadikán, csupán két tanú jelenlétében. Gyűrű se kellett. Minek? Csak azért, mert valami szokás, az nekünk nem elég
indok.

3. rész

Az ezredfordulót két óvodáskorú gyermekkel értük meg. Dani középső csoportos, Zsófi kiscsoportos lett volna egy hagyományos óvodában, de egy modern gondolkodású óvó bácsi vezetése alatt vegyes csoportokba szervezték a gyerekeket, így a testvérek együtt lehettek, akárcsak otthon. A kicsik sok mindent ellestek a nagyoktól, a nagyok pedig megtanulták óvni és segíteni a kisebbeket.

Kedvenc játékunk az volt, hogy én a dupla ágyon ültem, ők a folyosón tőlem két méterre várakoztak, amíg elkiáltottam magam olaszul: vieni!, azaz gyere! Akkor nekifutásból az ölembe ugrottak (persze felváltva), én hanyatt vágódtam, lábam felfelé kalimpált, a gyerekek gurgulázva kacagtak, visongtak, miközben összegabalyodva csikiztük egymást.

A személyes életemben a rendszerváltással megvalósult az újrakezdés és a szebb jövő, a magyar társadalom azonban hamar csalódott, mert már két-három év után osztrák színvonalon szeretett volna élni. A folyton elégedetlen nép könnyen köpönyeget fordít, csapong egyik párttól a másikhoz és tovább. A szabad demokraták után a szocialistákat szavazta hatalomba, majd ’98-ban az eredetileg liberális fiatal demokraták következtek. Akkor már igyekeztek középre húzni a kisgazdákkalsohademégis fiúk, egykori kollégiumi szobatársak, így az elveiket lecserélték praktikus pártpolitikai érdekekre.

Az első Fidesz-kormány idején már ritkán néztünk tévét, állami tévéhíradót sose. A gyerekek mégis azzal nőttek fel, hogy Orbán Viktor mit mondott, Orbán Viktor mire gondolt, amikor azt mondta, vajon mások hogyan fognak reagálni Orbán Viktor szavaira, amiről ő maga mondta, hogy ne arra figyeljenek, amit mond, hanem arra, amit tesz. Hétvégén a Heti hetest sose mulasztottuk el, akkor még tudtunk nevetni a közélet visszásságait karikírozó szórakoztató műsoron. Igaz, a kritizált politikusok gyakran beperelték a beszélgetőket, ami a poénokat rejtjelessé, a nézőket cinkosabbá tette.

Esténként tévé helyett gyakran játszottunk. Gyerekeink már óvodás korukban tudtak rablórömizni, ismerték a szabályokat és betartották. Ha néha elmaradt a délutáni alvás, a fáradtságtól nem elálmosodtak, mint a felnőttek, hanem élénkebbek lettek, kezelhetetlenek. Egy közös esti játék során a fiunk nyerésre állt, de egy lapot nem tudott sehova lerakni. Rádobta a pakli tetejére.

– Ezt nem lehet! – mondta neki az apja.

– De! – kiáltotta Dani. – Most legyen ez az új szabály!

– Jaj, ne legyél te Orbán Viktor! – mondtam én.

Amikor másnap kollégáknak elmeséltem az esti sztorit, csodálkozó arcot vágtak.

– Nem értem, Ági, miért mondtad ezt neki? – kérdezte egyikük.

– Mert rosszalkodott.

Értetlenül néztek, és én nem magyaráztam nekik a Fidesz székházügyéről, a gánti kőbánya privatizációjáról, sem az „egész pályás letámadásnak” nevezett személycserékről. Ők más híreket hallottak, vagy másképp értették azokat. Egy másik valóságban éltünk. És ez a magyar emberek közötti láthatatlan fal, egyesek szerint árok, így maradt a hatodik Orbán-kormányig és még tovább.

4. rész

2004. május 1-jére forduló éjszakán is egy kiemelkedő történelmi pillanatnak lehettem részese, ezúttal nem egyedül, hanem Zolival. Hazánk ekkor vált az Európai Unió teljes jogú tagjává, amire a 2003-as népszavazáson a magyarok 84%-a voksolt.
Az ünnepi alkalomra a Hősök tere mellett állították fel az időkereket, a világ legnagyobb homokóráját, aminek a csatlakozás pillanatában kellett elindulnia, hogy aztán egy év alatt peregjen le az összes homok és forduljon át. Éjfél előtt az uniós országok nagykövetei sorra megszólaltatták a gongot, ami jelezte, hogy közeledik az ország számára régóta áhított, új időszámítás. Az utolsó gongütést Medgyessy Péter miniszterelnök végezte. Felhangzott a magyar himnusz, s utána az Európai Unió himnusza, az Örömóda. Könnyeztem a meghatottságtól. De már akkor egy kis félsz is vegyült a diadalmas pillanathoz: csak ne legyen botrány, csak ne legyen tojásdobálás, mint korábban a miniszterelnök egyik beszéde során. Orbán nem tudta megbocsátani (kinek?), hogy 2002-ben elvesztette a választásokat, és nem ő írta alá a csatlakozási szerződést. Felhergelt focihuligán hordák keserítették meg az ünnepi pillanatokat. Hála istennek ezt megúsztuk, borzasztó szégyen lett volna a nemzetközi résztvevők és közvetítés közepette.

Május elsején ünneplő ruhába öltöztettük alsó tagozatos gyerekeinket.

– De gyönyörű ruhát vett nektek a nagyi! – csaptam össze a kezem, amitől Zsófi kerek babaarca felragyogott. Mint farsangkor a királylányruhában. Dani kihúzta magát nagyfiús, új ingében. Ő velem ellentétben szót fogadott anyámnak, akitől a kék szemét is örökölte.

Elindultunk a kis uniós polgárokkal, hogy részt vegyünk a rendkívüli majális ünnepi forgatagában. Testet-lelket melengető tavaszi napsütésben országszerte több ezer esemény zajlott. Mi megnéztük közösen az óriási homokórát, majd a pesti Duna-parton sétáltunk. A Szabadság hidat gyeptéglákkal parkká alakították, az Erzsébet hídról vízesés ömlött a folyóba, a Lánchíd alatt többször átsuhant egy műrepülő a légibemutató csúcspontjaként. Ezt főleg Zoli élvezte, mint műszaki ember. (Szerinte a második legjobb dolog a világon a vezetés.)

Felmentünk egy étteremhajóra, a napsütötte nyitott fedélzetre, hogy szabad európai polgárokként büszkén hátradőlve elfogyasszunk egy üdítőt. A gyerekek még nem érthették, hogy mi történik (Zsófi azt írta környezetismeret órán, hogy Budapest a 17. kerületben van), de érezték, hogy fontos, jó lesz nekik, és boldogok voltak. Tanulhatnak majd külföldön is, ha akarnak, én biztatni, bátorítani fogom őket.

– Anyu, az osztályban már mindenki volt külföldön, csak én nem! – fakadt ki szokatlan hevességgel Dani.

– Mindenki? Mind a harminckét osztálytársadat megkérdezted?

– Nem.

– Akkor nem mondhatod, hogy mindenki.

Nem voltunk hívei a kicsi gyerekkel utazásnak. Szülőnek nem kikapcsolódás, az aprónépnek meg a játszótér a legjobb móka, úgyse emlékszik majd arra, amit látott. De megértettük, hogy eljött az ideje a világ felfedezésének határainkon túl is.

Szelfit akkoriban még nem tudtunk készíteni (épp csak megjelent a piacon a kamerás mobil). Digitális fényképezőgéppel lefotóztam a magabiztosan mosolygó gyerekeket, mögöttük a budai oldalon látszott a csodálatos királyi vár. Akkor még nem ott fönt székelt a miniszterelnökség és Orbán Viktor, aki a teraszról – állítólag – szívesen lenéz az alant elterülő (általa nem kedvelt) fővárosra.

Amikor jóval később Olaszországba költöztünk, ez az érzés újra felerősödött és meghatott minket: európai polgárok vagyunk. Mi nem akartunk Brüsszellel harcolni, hanem valóban Nyugathoz, a szabad világhoz akartunk tartozni. Pikáns, hogy a Fidesz-közeli oligarcha is Svájcban tanul, spanyol házat vesz, párizsi ékszert hord, miközben a nyugati világ hanyatlásáról papol.

5. rész

Az 1848-as forradalom napja fontos nemzeti ünnep, ami túlélte a rendszerváltást. Március idusa Petőfi napja is. Emlékszem, hogy a nyolcvanas évek végén egy bajuszos, fiatal tanító kollégám úgy játszotta el a szabadságszerető költő szerepét az iskolai ünnepélyen, hogy a fiókjában már ott lapult az ausztrál kivándorlási engedély, s még a tanév vége előtt le is lépett.

Március 15-e az iskolás gyerekek számára is színes, játékos ünneplésre ad lehetőséget a kokárdával, kardot forgató lovas huszárokkal.

2007-ben kimentünk Danival és Zsófival a Március ١٥. térre, hogy meghallgassuk a főpolgármester beszédét. Folyamatos füttyszó és kerepelés miatt semmit sem értettünk. Demszky Gábort, akit ötször választott meg Budapest lakossága, biztonsági emberek védték a tojásdobálóktól esernyőt tartva a feje fölé.

– Miért csinálják ezt? – kérdezte pityergő hangon Zsófi.

– Nem szeretik a polgármestert – válaszolta az apja.

– Az iskolában nem szabad dobálózni, én se szeretem Karcsit, de nem dobom meg – jelentette ki önérzetesen a lányunk.

– Na, gyerünk, menjünk innen! – kiáltottam, hogy mindenki meghallja. – Sétáljunk hazafelé a Duna-parton!

A gyerekek vállát átölelve terelgettem őket a szórványosan álló emberek között.

– Nézzünk inkább szebb dolgokat! Ott a Gellérthegy tetején a Szabadság-szobor, a pálmaágat tartó női alak, látjátok? A rendszerváltáskor el akarták vinni onnan, de szerencsére a budapestiek nem hagyták.

A gyerekeket jobban érdekelték a hajók. Jó sok elfér a Dunán, tekintélyt parancsoló szélességben hömpölyög a mi folyónk. Mi ehhez képest Róma Teveréje vagy Firenze Arnója! Olykor fél óráig is eltart átérni a hídon! Dugóban. Gimibe az Erzsébet hídon át jártam a 7-es busszal, apuval. Hosszú az út a Keletitől a Móricz Zsigmond körtérig, hosszú a csend apa és lánya között. Mi újság a suliban? Semmi. Talán, ha nem költöztünk volna el a kisvárosból, ahonnan én nem szerettem volna elköltözni… Megráztam a fejem, elrebbent az emlék.

A Duna-korzón turisták üldögéltek békésen, mit sem tudva a közelben parázsló indulatokról.

– Nézzétek, a Lánchíd a legöregebb hídja Budapestnek. Épp a ’48-49-es szabadságharc után adták át. Széchenyi Lánchídnak is nevezik, mert ő építtette és fizette egy másik gróffal együtt. Ez meg jobbra a Magyar Tudományos Akadémia, erre is sok pénzt áldozott Széchenyi István. Akkoriban az igaz magyarok adtak a nemzetnek, nem elvettek tőle.

A férjem felém fordult:

– Elég már az okításból, hadd nézelődjenek szabadon!

Igazat adtam neki, a Cipők a Duna-parton emlékművet én sem akartam megmutatni. Elég volt mára az agresszióból, ami emberek Dunába lövéséig el tudott vezetni. A József Attila szobornál megálltunk. Az egyik legnagyobb magyar költő a lépcsőn ül kissé előre dőlve, karját a térdén megtámasztva, fáradtan a folyót figyeli. Zsófi az arcát vizsgálgatta.

– Mérges?

– Talán nem. – Pillanatig gondolkoztam. – A bölcs embereknek jobb a szemük, ők nem csak a vízfelszín csillogását látják, mindig mélyebbre is néznek.

Zsófi összeráncolt homlokkal nézett rám. Jobbnak láttam témát váltani.

– Ki szavalja el nekem a Mama című verset?

Dani feljebb lépett a lépcsőn, és lefelé nézve ránk, mint egy színpadról, hibátlanul elhadarta. Megtapsoltuk. Zsófi csak az első sorig jutott, azután szégyenlősen ingatta a fejét.

– Akkor én még egyszer!

Dani újrakezdte, de az első mondatnál Zsófi a szavába vágott, és bátran, hiba nélkül végigmondta. Tapsoltunk, apjuk büszkén mosolygott.

– Szuper ügyesek vagytok!

Én is megdicsértem őket, aztán fáradtan hazakullogtunk.

Többet nem mentünk állami ünnepre. A budapestieknek szokása lett nemzeti ünnepen elhagyni a fővárost, mert a feltüzelt Fidesz-hívőknek szokása lett randalírozni. A 2002-es választási eredmény nagy meglepetést és csalódást okozott Orbán Viktornak. Utána ejtette ki a száján a hírhedt, kirekesztő mondatot, miszerint a haza nem lehet ellenzékben. 2006-ban még egy vereséget elszenvedett, ezután mindenki grazi pszichiátriai kezelésről beszélt. Az örökösen harcoló Orbán későbbi választási győzelmét