MODERN MAGYAR TÖRTÉNELEM

Sorozatszerkesztő:
Ablonczy Balázs és Müller Rolf

Takács Tibor

Ügynökök, informátorok, jelentések

Az állambiztonsági besúgóhálózat történetei

részlet

© Takács Tibor, 2024

© Jaffa Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

A kutatómunka és a kötet megírásának feltételeit az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára biztosította.

Borítófotó: Fortepan / Berkó Pál

Borítóterv: Hegyi Péter

Szerkesztő: Detre Zsuzsa

Felelős szerkesztő: Schultz Judit

Felelős kiadó: Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 475 930 0

ISSN 2559 9666

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó

A helyzet: kis magyar Upside Down

Szabályos

Sorozatos

Hiteles

A hiány mibenlétéről

Kincs, ami nincs?

Nincs, ami kincs

A hálózat mibenlétéről

A hálózat felé

Hálózat? Hálózatok?

A hálózat felől

Végül is hálózat

Kisvárosi történet: az ügynöki lét módozatai

A gyanúsított

Az ügynök

Ügynök és ügynök (és ügynök)

A kollaboráció módozatai

Erzsébetvárosi történet: 1956 után

A hálózat a megtorlásban

A megtorlás a hálózat szervezésében

Előnyök, hátrányok, kockázatok

Emberek

Egyszerű történet: 1956 után

Kell

Megvan

Nem kell

Egyszerű történet: fenn a hegyen

Kell

Megvan

Nem kell

A történet vége

Régi elvtársak, változó alapelvek

Régi szisztéma, változó helyzet

A rutin

Végjátékok

Utószó

Források és irodalom

Jegyzetek

Előszó

Nem. Nyilvánosak. Az. Ügynök. Akták. Nem nyilvánosak az ügynökakták! Miért nem nyilvánosak az ügynökakták?! Vajon sok-sok évvel a rendszerváltás (-változtatás, -változtat-tat-tatás) után miért nem nyilvánosak az ügynökakták???!!! És így tovább, és így tovább – hallani a kórust innen, hallani onnan, hallani mindenhonnan, mostanában mintha újult erővel. Mindig meg szerettem volna kérdezni a kórushoz csatlakozóktól: ugyan, mondják már meg, vajon mi a fészkes fenét őriz és kezel bő negyed évszázada a Történeti Hivatal, majd utóda, az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára (ÁBTL)? Mi a fenét csinálnak évtizedek óta, nap mint nap a kutatók az ÁBTL kutatótermében?! Zárt ügynökakták borítóit nézegetik?! Vagy mi alapján született meg – immáron több mint húsz évvel ezelőtt – Esterházy Péter Javított kiadása? És így tovább, és így tovább.

Ez a könyv részben a „nem”-ről és a „nyilvános”-ról, részben az „ügynökökről”, azaz az állambiztonsági hálózatról, részben pedig az „aktákról”, azaz az állambiztonsági iratokról szól. Legfőképpen persze utóbbi kettőről: az ügynökhálózat szervezéséről, felépítéséről és működéséről, illetve arról, hogy mi tudható meg mindezekről a fennmaradt iratokból. Munkámban, hangsúlyozottan a teljesség igénye nélkül, a téma néhány aspektusát vizsgálom meg, és ezen keresztül szeretnék átfogó képet nyújtani a Rákosi- és (még inkább) a Kádár-kori politikai rendőrség és az ügynöksége tevékenységéről. A könyv munkahelyemen, az Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltárában született meg, néhány fejezet korábbi változatának az elkészítését azonban más intézmények is támogatták. Rajtuk kívül köszönettel tartozom a fejezetek alapjául szolgáló írások szerkesztésében, lektorálásában közreműködő kollégáknak is. A legnagyobb köszönet azonban a családom tagjait illeti, akik elviselték kirohanásaimat, amikor az „ügynökakták” szóba kerültek.

Munkámat, tettetett naivitással, a kórustagoknak ajánlom. Még akkor is, ha elsősorban nem nekik szól.

A helyzet: kis magyar Upside Down

Az utóbbi évek kétségtelenül egyik legnagyobb magyar filmsikere volt A besúgó című, 2022-ben bemutatott sorozat.1 Sokan foglalkoztak (és valószínűleg fognak is még foglalkozni) sikere titkával, a történettel, és azzal, mennyire hitelesen ábrázolja azt a kort, az 1980-as évek világát, amelyben játszódik. A film készítői többnyire azzal reagáltak a történeti pontosságot firtató kérdésekre, hogy játékfilmről és nem dokumentumdrámáról van szó, így nem várható el a minden részletre kiterjedően pontos korrajz. Valóban, egy fikció, például egy történeti regény esetében a történeti hitelesség másként jelentkezik, mint egy történettudományos munkában. (Aki bővebben kíván erről olvasni, annak Umberto Eco Hat séta a fikció erdejében című könyvét ajánlom, amely közérthetően és szórakoztató formában szól a témáról.)2 Ez azonban nem jelenti azt, hogy nem is lehet megvizsgálni, hogy egy 1985-ben játszódó történet mit árul el az 1980-as évek közepének Magyarországáról, konkrétan a késő Kádár-kori állambiztonságról. Már csak azért sem, mert a sorozat voltaképpen az állambiztonság működéséről szól, így – éppen a film közönségsikere miatt – nem mindegy, mit közvetít a nézők tízezreinek, akik feltehetően csak itt találkoznak ezzel a témával. Mindez értelemszerűen azt is jelenti, hogy – a kurzusfilmekkel ellentétben – A besúgó esetében legalább rá lehet kérdezni a hitelességre.

Szabályos

Ebben a fejezetben azt vizsgálom meg, miként jelenik meg a sorozatban a titkosrendőrség, és ez mennyiben felel meg annak a képnek, amely a belügyi parancsokból, szabályzatokból, állambiztonsági tanulmányokból, az ügynökhálózattal kapcsolatos iratokból egy történész előtt kirajzolódik. Ezek tételes bemutatása szétfeszítené a munka kereteit, ám annak érdekében, hogy a filmben látottakat tudjuk valamihez viszonyítani, röviden ismertetem az állambiztonság hálózatának működését szabályozó, az 1980-as években hatályos belügyi parancs főbb rendelkezéseit. Nem állítom azt, hogy a gyakorlatban minden részletében így működött a hálózat, de legalábbis így kellett volna működnie.

A hálózat az állambiztonsági szervek titkos segítőtársainak összességét jelentette, akik „szervezetszerű titkos együttműködés keretében”, azaz nemcsak alkalomszerűen folytattak információszerző, felderítő tevékenységet, vettek részt operatív akcióban, és így tovább. A hálózat tagjai lehettek titkos munkatársak (tmt.), titkos megbízottak (tmb.) vagy ügynökök (ü.). A titkos munkatársak a hálózat legtapasztaltabb és legkvalifikáltabb tagjainak számítottak, akiket – ideáltipikusan – nagy fokú hivatástudat, áldozatkészség és rátermettség jellemzett; elvi, hazafias meggyőződésből vettek részt a titkos együttműködésben, és a legbonyolultabb feladatok elvégzését is rájuk lehetett bízni. A titkos megbízottak szintén elvi, hazafias alapon dolgoztak az állambiztonságnak, ám (még) nem mindenben feleltek meg a tmt.-vel szemben támasztott követelményeknek; rezidensi funkciót például egyáltalán nem tölthettek be. Az ügynökökkel szemben is elvárás volt a hálózati feladatok célirányos és folyamatos elvégzése, foglalkoztatásuknál azonban figyelembe kellett venni, hogy őket terhelő vagy kompromittáló adatokkal, esetleg anyagi érdekeltség alapján szervezték be. Ugyanakkor törekedni kellett az „átnevelésükre”, arra, hogy feladataikat egyre inkább hazafias meggyőződésből hajtsák végre. A terhelő bűncselekmény elévülési ideje előtt a beszervezésüket hazafias alapon meg kellett erősíteni; amennyiben az ügynök a további együttműködést nem vállalta, az elévülési idő lejártakor a hálózatból ki kellett zárni.

Minden hálózati személynek alkalmasnak kellett lennie az „ellenséges” személyek, csoportok, szervezetek és ezek tevékenységének a felderítésére. Ehhez egyrészt megfelelő operatív lehetőségek szükségeltettek: ilyen volt például az ellenséges személyekkel meglévő (vagy felújítható) kapcsolat, bizalom, az ellenőrzés szempontjából előnyös beosztás, fontosnak bizonyultak a felderítésre használható munka- vagy személyes kapcsolatok, a megfelelő ismeretek, mozgástér. Másrészt a hálózati személyektől megfelelő személyes tulajdonságokat – értelmi képesség, kombinatív készség, egészségi állapot –, illetve olyan jellemvonásokat vártak el, mint a becsületesség, igazságszeretet, felelősségtudat, fegyelmezettség, következetesség, nyíltság, lelkiismeretesség stb., de a kiválasztásnál figyelembe vették a (politikai, általános és speciális) műveltséget, a káros szenvedélyeket, jellemző szokásokat, temperamentumot, külső megjelenést is.

A hálózati munka olyannyira az „ellenségre” irányult, hogy az állambiztonság működtetéséhez szükséges, de nem közvetlenül az ellenséges személyekre vagy tevékenységre vonatkozó adatok megszerzésére tilos volt igénybe venni a hálózatot. Ezzel összefüggésben a párt-, állami és társadalmi funkcionáriusok ellenőrzésére is csak korlátozottan lehetett felhasználni. A Magyar Szocialista Munkáspárt (MSZMP) tagját egyébként csak különösen indokolt esetben lehetett beszervezni, kizárólag hazafias alapon, a csoportfőnök, hatáskörét meghaladó esetekben a főcsoportfőnök, illetve a belügyminiszter engedélyével. A párt- és társadalmi szervezetek választott tisztviselői, az apparátusaik dolgozói, továbbá az MSZMP Központi Bizottsága (KB) hatáskörébe tartozó vezetők egyáltalán nem lehettek a hálózat tagjai.

A titkos együttműködés a beszervezéssel vette kezdetét. Ezt hosszas előkészítő munka előzte meg a jelölt kiválasztásától és tanulmányozásától kezdve a beszervezés alapjának és módszerének a megválasztásán keresztül magának a beszervezés aktusának a megszervezéséig: hol és mikor kerül rá sor, miként biztosítják a jelölt jelenlétét. Az együttműködés formális megteremtésére a beszervezési beszélgetésen került sor (fokozatos bevonásnál ez lehetett több alkalom is). Az együttműködést felajánlhatta a jelölt is, de a beszervező is tehetett erre konkrét javaslatot. A jelöltet nem volt szabad megfélemlíteni, valótlan adatokkal zsarolni vagy felelőtlen ígéretekkel ámítani; a lényeg az volt, hogy önként ajánlja fel szolgálatait: még a terhelő adatokkal beszervezendő személyben is tudatosítani kellett, hogy választhat az együttműködés és a felelősségre vonás következményei között. Sikeres beszervezés esetén azonnal tisztázni kellett az együttműködés gyakorlati kérdéseit, azaz a hálózati személy feladatait, jogait és kötelességeit, a kapcsolattartás módját, a fedőnév használatát, illetve nyilatkozatot kellett íratni az újdonsült hálózati személlyel, akit – a parancsnoki jóváhagyás után – nyilvántartásba is vettek.

A hálózat működtetése szempontjából alapvető jelentőségű volt az operatív tisztnek az ügynökkel kialakított kapcsolata, amelyben „kifejezésre kell, hogy jusson a szocialista társadalmi rendünk lényegéből fakadó nyíltság és őszinteség, az együttműködéshez elengedhetetlenül szükséges kölcsönös bizalom” – fogalmaz a szabályzat. Ennek megfelelően a hálózati személyeket csak megfelelő indokkal, a körülményekben bekövetkezett változás, a tartótiszt áthelyezése vagy hosszan tartó betegsége esetén lehetett más kapcsolattartónak átadni. A tisztnek nemcsak „vezetnie” (feladattal ellátnia, eligazítania, képeznie, beszámoltatnia, ellenőriznie) kellett a hálózati személyt, hogy az a munkáját minél hatékonyabban el tudja végezni, hanem nevelnie is (fejlesztenie a hálózati személy jellemét, politikai képzettségét stb.). Ennek egyik fő eszköze a jutalmazás volt, ami lehetett dicséret, anyagi juttatás, de más módon is megnyilvánulhatott. Kimagaslóan eredményes munkavégzés vagy bátor helytállás esetén még kitüntetésre is fel lehetett terjeszteni a hálózati személyt. Az operatív tiszt utasítására végrehajtott minden cselekményért az állambiztonság volt a felelős, így a hálózat tagja akár kártérítési igénnyel is felléphetett, ha feladatainak előírás szerinti végrehajtása következtében anyagi kár vagy más jellegű hátrány érte. Az állambiztonságnak – a lehetőségek függvényében – segíteni kellett a hosszabb ideje eredményes munkát végző informátorai egzisztenciális problémáinak megoldásában is.

Amennyiben a hálózati személy körülményeiben, operatív lehetőségeiben olyan változások történtek, amelyek következtében az együttműködésre átmenetileg vagy véglegesen alkalmatlanná vált, pihentetni kellett, illetve ki kellett zárni a hálózatból. Már ha más területen nem tudták foglalkoztatni őket; ugyanis az volt az elsődleges cél, hogy az eredményesen dolgozó, kvalifikált emberek kapcsolatban maradjanak az állambiztonsággal. Amennyiben mégis sor került a hálózati személy kizárására, azt személyesen kellett közölni vele.3

Sorozatos

Az első epizódban a főszereplő, Demeter Gergő (Geri) a Budapestre tartó vonaton kerül kapcsolatba az állambiztonsággal: egy tiszt elmondja, hogy az állambiztonság embere, és még igazolványt is felmutat, majd határozottan, sőt szigorúan az étkezőkocsiba irányítja főhősünket. Még csak a negyedik percben járunk, és máris beleütközünk a történet alapproblémájába: mintha nem is egy kommunista állambiztonsági tisztet, hanem egy CIA-ügynököt látnánk egy amerikai filmben. Az állambiztonság titokban, konspiráltan működő szervezet volt, így nem valószínű, hogy egy tiszt egy civil személy előtt igazolta volna magát. A büfékocsiban egy másik tiszt várja Demeter Gergőt, bemutatkozik: Kiss Imre alezredes „az állambiztonságtól”. Vagyis ő is azonnal felfedi magát. Itt tulajdonképpen rögtön sor is kerül a főszereplő beszervezésére, vagy valami hasonlóra: Kiss elvtárs két falat puncsszelet között foghegyről odaveti Gerinek: „Elmondom, miben fogsz nekünk segíteni.” Majd megnevezi a megfigyelendő célszemélyt, hogy aztán odaböffentse: „Végeztünk.”

Egy hálózati személy beszervezése alapos és körültekintő előkészítést és tervezőmunkát igényelt. Ez igaz volt a beszervezési szituáció megteremtésére is. Egyrészt ki kellett választani a megfelelő helyet: olyat, amely feltűnés nélkül megközelíthető, a tiszt(ek)en és a jelöltön kívül más nem tud róla, és a beszervezés alatt oda más nem tud bejutni, illetve ahol váratlan körülmény nem zavarhatja meg a beszervezést. Volt néhány hely, ahol – részben a fentiekből adódóan – kifejezetten tilos volt beszervezést végrehajtani, például nyilvános szórakozóhelyeken, éttermekben, várótermekben.4 Azaz egy zsúfolt vasúti étkezőkocsiban sem lehetett erre sort keríteni. A beszervezés idejét is jól meg kellett tervezni, hiszen egy ilyen beszélgetés hosszabb ideig is eltarthatott (bár nem volt szabad túlságosan elhúzni sem). A filmben ezzel szemben két-három perc alatt lezavarják az egészet, a tiszt gyakorlatilag parancsba adja, hogy a kiszemelt személy segíteni fog nekik, és kész. Még ha zsaroltak is valakit, akkor is szükség volt hosszabb-rövidebb győzködésre. Ha pedig az illető elvállalta az együttműködést, akkor erről beszervezési nyilatkozatot írattak alá vele – a filmben ez elmaradt. Mint ahogy a technikai eligazítás is, amelynek során elmagyarázzák, hogyan is dolgozik egy hálózati személy.5

A belügyi normák előírták, és a vonatkozó tanulmányokban is az állt, hogy a beszervezés alatt mindvégig arra kell törekedni, hogy a jelölt nyugodt, kiegyensúlyozott legyen. Az állambiztonságnak ugyanis titkos segítőkre volt szüksége, akiktől megbízható információhoz juthatnak, sok évtizedes tapasztalatuk alapján pedig ez inkább olyan hálózati személyektől várható el, akiket nem zsarolással vagy kényszerrel vettek rá az együttműködésre. De még kényszerítés esetén sem volt célszerű olyan hangnemben beszélni a jelölttel, mint azt Kiss alezredes tette Demeter Gergővel. A legsötétebb ávós időket idéző hangot megütve nem lehetett szert tenni megbízható segítőkre. Ez a fajta erőszakos fellépés – mint ahogy a fizikai és pszichikai erőszak általános alkalmazása – ugyanis leginkább a Rákosi-korszak, azaz az 1956 előtti évek államvédelmére, valamint a Kádár-korszak kezdeti, a forradalom utáni megtorlások időszakának a politikai rendőrségére volt jellemző, de az ügynöki beszervezésekre akkor sem nagyon.

A filmben az állambiztonság és a besúgó mindent megtesz azért, hogy lebukjon. Gergő egy fotót hord magánál a célszemélyről, amit – ha valaki meglátná – nehezen tudna megmagyarázni. Az első találkozót úgy beszélik meg, hogy a kollégium nyilvános telefonkészülékéhez hívják Gergőt. Valójában a találkozók menetrendjében, helyében már a beszervezés során megállapodtak, csakúgy, mint az ezek meghiúsulása esetén tartandó biztosító találkozókéban. Ha valamiért erre sem kerülhetett sor, akkor valóban kereste egymást a tiszt vagy a hálózati személy telefonon (vagy más módon), de akkor sem azzal, hogy az apja hívja, és nem úgy, hogy valaki kezdjen már kurjongatni, hogy név szerint kit keresnek. A temetőbeli találkozón is parancsoló, fenyegető hangon beszél a tiszt, mintha a Péter Gábor vezette Államvédelmi Hatóság embere lenne 1951–1952 körül. „Dolgozzál! Érd el, hogy te is a csapat tagja legyél!” – mondja főhősünknek. A valódi 1985-ben a tartótiszt okította is volna a kezdő hálózati személyt, hogy hogyan érje ezt el: legyen érdeklődő, de ne legyen tolakodó, nehogy gyanússá váljon stb. Azaz nem hagyta volna magára a besúgót, hogy oldja meg a feladatot, ahogy tudja.

Gergő az első megbízását úgy hajtja végre, hogy követi a célszemélyt. Még taxiba is vágja magát: mint egy amerikai filmes klisé. A Gerit játszó színész el is mondta, hogy a szerepre való felkészülés részeként filmeket is nézett „a beépített ügynök tematikában”.6 A forgatókönyv alapján nyilván azt hitte, hogy ez az ügynök olyan, mint az az ügynök. Pedig nem. Mint a film címe is mutatja, ő besúgó volt. Nem szabatos kifejezés ez a hálózati személyre, de jól leírja, alapvetően mi volt a munkája: információk megszerzése és átadása szóban vagy írásban. A személykövetés nem tartozott a feladatai közé, az olyan szakművelet volt, amelyet az állambiztonságon belül is egy külön szervezeti egység erre specializálódott beosztottjai végeztek.7 Ők ismerték a szakmai fogásokat, például biztosan nem kukucskáltak volna egy kulcslyukon egy forgalmas kollégiumi folyosón. És autót sem törtek volna fel nyílt terepen, fényes nappal.

Az első részben nem derül ki, hogy az állambiztonságon belül milyen szervezeti egységben dolgozik Kiss elvtárs, és milyen pozíciót tölt be. Egy alkalommal a csoportfőnök telefonon egyeztet vele, ami alapján feltételezhető, hogy vezető beosztásban van. Ezt megerősíti a következő epizód elején 1972-ből felidézett beszélgetés, amelyből kiderül, hogy Kiss elvtárs már akkor fejesekkel, az MSZMP KB tagjaival vadászott. Felvetődik persze a kérdés: ha már akkor valaki volt a belügyben, és befolyásos barátai voltak a pártvezetésben, miért nem lakik még 1985-ben sem a Pasaréten, ahova annyira vágyik? Ebben a világban az is lehetséges, hogy a tiszt felvállalja a kultúrpolitika vezető káderének a szerepét, azaz ő mondja el az írónak, hogyan tehetné jóvá korábbi hibáját. Ebből mindenesetre sejthető, hogy a belsőreakció-elhárítás, azaz a III/III alkalmazottja.

1985-be visszatérve Kiss elvtárs ezúttal egy rendőrségi fogdában beszél Gerivel, ismét ávós hangnemben („szarházi”, „megöllek”), és újból fenyegeti, megzsarolja az öcs gyógyszerével. Majd egy kis magnót ad neki, hogy felvételt készítsen Száváék beszélgetéséről. Erről ugyanazt lehet elmondani, mint a személykövetésről: a lehallgatást is külön szervezeti egység végezte, a berendezések (az állambiztonságon belül használt szabatos kifejezéssel élve: rendszabályok) beszerelése és működtetése olyan speciális tudást igényelt, amellyel még egy mezei operatív tiszt sem rendelkezett, nemhogy egy hálózati személy.8 Itt még a filmes klisék sem működnek, hiszen az amerikai filmekben sem magnót adnak egy téglának, hanem bemikrofonozzák. Miért? Mert a magnót nehéz elrejteni és bekapcsolni, működése (a szalagok forgása) zajjal jár, egyszóval roppant nagy a lebukás veszélye. Gergő persze nem bukik le, mert egy zsúfolt kocsmában senki sem veszi észre, hogy valamit az asztallap aljára erősít ragasztószalaggal. A gép pedig igazán csúcstechnológiát képvisel, hiszen a vastag asztallapon keresztül is tisztán hallható felvételt lehet vele készíteni…

Az újabb ügynöki találkozóra, immáron a harmadik epizódban, ismét a temetőben kerül sor. Az ilyen találkákat valóban gyakran rendezték efféle nyilvános vagy félnyilvános helyeken, elsősorban persze vendéglátóipari egységekben. (A legbiztonságosabb hely a K- vagy T-lakás volt, de ez nem mindig állt rendelkezésre; előbbi az állambiztonsági szolgálatok tulajdonában lévő, fedés alatt működő, az ügynökség fogadásának vagy egyéb operatív akcióknak a színhelyéül szolgáló lakás volt, utóbbi az ügynökség fogadására használt, megbízható személy, esetleg valamilyen intézmény, hivatal birtokában lévő helyiség.) A tiszt most is szigorú, ávósra emlékeztető hangot üt meg, kijelenti: „szintet lépünk”, ami azt jelenti, hogy fedőnevet („Patikus”) ad a hálózati személynek. Ez azonban nem „szint” kérdése volt, fedőnevet már a beszervezéskor kapott az új hálózati személy, amelyet a beszervezési nyilatkozatba is bele kellett foglalni. Kiss elvtárs egy cetlire írt telefonszámot is átad Gergőnek. Nagy valószínűséggel ez sem így ment. Mert mi történik, ha valaki meglátja Gergőt, ahogy egy cetlit silabizálva hív egy számot? Vagy ha kiejti a zsebéből, és a szobatársa megtalálja, felhívja a számot, és egy belügyes veszi fel?9

A „Patikus” fedőnevet kapott besúgónk megírja első jelentését, méghozzá írógéppel. Ez teljesen hiteltelen: a hálózati személyek szinte kivétel nélkül kézzel írták meg a jelentéseiket, mert így volt a legegyszerűbb, és így volt a legkisebb a lebukás veszélye. (A kivételt jellemzően azok az újságírók jelentették, akik amúgy is géppel írtak.) Hiszen az, aki egyébként nem használt írógépet, de azon írt valamit, nyomban felkelthette a környezete figyelmét. És lám, később ezzel válik gyanússá főhősünk is Barna szemében az ötödik epizódban.

A jelentés kézhezvétele után Kiss Imre és társai akcióba kezdenek: rajta akarnak ütni az aszódi ellenzéki találkozón. Amelyről egyetlen, ellenőrizetlen jelentésből tudnak, amely ráadásul egy frissen beszervezett, nem százszázalékosan megbízható hálózati személytől származik. A valódi állambiztonság ilyen helyzetben folytatta volna a megfigyelést, újabb értesüléseket szerzett volna be, más hálózati személyeket is bevont volna, hogy szemmel tartsák a szervezőket. Kiss telefonon arra is utasítja a besúgót, mit viseljen, hogy az „emberei” tudják, ki ő. Miért? Hogy őt ne verjék meg? Vagy ne tartóztassák le? És ezzel lebukjon a társai előtt? Ez nem derül ki, mert a rajtaütésre végül nem kerül sor.

Az akció azért marad el, mert – már a negyedik epizódnál járunk – megjelennek a Kommunista Ifjúsági Szövetség, a KISZ tagjai: egészen komikus, ahogy a „kemény” állambiztonságiak úgy megijednek tőlük, mintha magát az ördögöt látnák. Ez is mutatja, a valóságban miért nem vágtak bele egy ilyen akcióba egyetlen információ alapján. A vállalkozás kudarca után Gergőt bevonszolják az erdőbe, ahol a tartótisztje tucatnyi belügyes kolléga jelenlétében felelősségre vonja („Mi a halál fasza ez, Demeter?!”), majd együttes erővel meg is verik a hálózati személyt. Ilyenre, ismét csak azt mondhatom, legfeljebb az 1950-es években kerülhetett sor, 1985-ben ez elképzelhetetlen volt, ekkor már nem fizikai erőszak alkalmazásával kényszerítettek ki jelentést egy-egy ügynöktől.10 De az is csak különleges helyzetekben fordulhatott elő, hogy egy tiszt mások társaságában találkozzon kapcsolatával. Jellemzően csak a közvetlen felettese csatlakozhatott hozzá (ha súlyosabb problémát kellett tisztázni), illetve átadás-átvételkor (ha változott a kapcsolattartó személye, és a régi átadta az ügynököt az új tisztnek).11

Ezen a „találkozón” a tiszt egy fényképezőgépet ad Gergőnek, hogy fotózza le az ellenzéki fiatalok névsorát. A személykövetéshez és a lehallgatáshoz hasonlóan az operatív fényképezés is külön szakma volt a titkosszolgálat állományán belül.12 Úgy látszik, a sorozat világában az állambiztonság mindent megtesz, hogy lebuktassa az emberét: fényképezésre kényszeríti egy fiatalokkal teli táborban, éjszakai sötétségben, ahelyett, hogy a névsor megszerzését vagy lemásolását tűzné ki feladatául, hogy aztán a következő találkozón biztonságosan átadhassa a listát a tisztnek. A valódi 1980-as években bizonyára így jártak volna el.

„Patikus” azonban nem ismer lehetetlent, az ötödik epizódban megszerzi a névsort és le is fényképezi. Aztán hazautazik, ahol verekedés miatt letartóztatják, ám az őrsön nyeglén odaveti a rendőröknek: „Hívják fel Kiss Imre elvtársat az állambiztonságtól, az ő ügynöke vagyok”. Nem hisznek neki, de azért telefonálnak, és Kiss elvtárs a jelek szerint megerősíti, hogy igen, a Geri gyerek az én ügynököm, tessék már elengedni. Ezt nem halljuk ugyan, ám a rendőr azzal jön vissza, hogy a fiú igazat beszél, majd el is engedik. Nem volt példa nélküli, hogy egy eredményesen dolgozó, értékes hálózati személyt ilyen szituációban kisegített az állambiztonság, de azért nem ott helyben, és nem azon az áron, hogy nyíltan dekonspirálják a kapcsolatukat. „Patikus” ugyanis ezt csinálta: illetéktelen személyek előtt fedte fel az állambiztonsággal fennálló titkos kapcsolatát. Igen, a „mezei” bűnügyi rendőr is illetéktelennek számított, ahogy a „mezei” párttitkár, a szakszervezeti bizalmi vagy a szertáros is. (Egyébként miből gondolta Gergő, hogy Kiss elvtárs segíteni fog? Az addig látottak alapján nem olyannak tűnt a viszonyuk.)

A fenti eset még egy szempontból érdekes: elhangzik az „ügynök” kifejezés. Az ügynökség egyrészt az egész hálózat elnevezésére szolgált, de csak 1972-ig, illetve a hálózati személyek egyik kategóriáját is jelölte, azokét, akiket terhelő vagy kompromittáló adatok alapján szerveztek be. 1985-ben már alig dolgoztak ilyenek a hálózatban.13 De még ha „Patikus” közéjük is tartozott volna, ezt a minősítést akkor sem használták volna előtte, tehát nem tudhatott volna arról, hogy őt „ügynökként” tartják nyilván. (A hálózati személyek munkatársnak, kapcsolatnak vagy segítőnek hitték magukat.14) Ebben a részben az Astoria kávéházban is találkozik a tiszt és a besúgó: a hely valószerű, a találkozó lefolyása már kevésbé, hiszen a fényképezőgép és a negatív átadása után Kiss elvtárs elzavarja Gergőt: „megvagyunk”. Ez megint csak az 1950-es évekre jellemző agresszív ávós módit idézi, az 1980-as években – ismét elmondom – már tisztában voltak azzal, hogy ilyen stílusban és ilyen hangulatot teremtve nem lehet megbízható és hatékony hálózatot működtetni.

A hatodik epizódban Kiss elvtársat leváltják (majd kiderül, hogy ez kirúgást jelent), mert nem sikerült az aszódi akció. A valóságban ez azért nem lett volna olyan nagy fiaskó (fejmosást, legfeljebb fegyelmit kapott volna érte). Bár ahogy a hálózatát szervezte és működtette, csoda, hogy nem bocsátották el hamarabb. Utóda Bognár Ferenc katonai ügyész. Egy teljesen más területről érkező, operatív tapasztalatokkal és képzettséggel nem rendelkező személyt helyeznek (feltehetően) középvezetői beosztásba az állambiztonsághoz? Ebben a világban ez is lehetséges. Egy jóindulatú kolléga átadja Bognár személyi aktáját Kissnek, benne egy 6-os kartonnal, vagy valami hasonlóval, amelyhez egy igazolványképet tűztek gemkapoccsal. Itt valami nagyon félrement. A 6-os karton a hálózati személyek nyilvántartására szolgált, nem a tisztekére. A tisztek fényképe külön tasakban volt a személyi anyagukban elhelyezve, a hálózat tagjaié pedig a B-dossziéban lévő adatlaphoz volt hozzátűzve; ebben gyűjtötték ugyanis a beszervezéssel, illetve az ügynöki működéssel kapcsolatos dokumentumokat. Elképzelhető persze, hogy Bognár katonai ügyészként beszervezett hálózati személy volt. Ez esetben viszont igen valószínűtlen, hogy nyílt állományú állambiztonsági tisztnek nevezték volna ki.

Amikor Bognár elvtárs feltűnik a színen, nemcsak az iroda átvételét jelenti be, hanem „Patikus” jelentéseit is kéri. Honnan tud a hálózati személyről? Honnan tudja a fedőnevét? Ez nem forgott közszájon az állambiztonságon belül sem, és ugyan miért kellett volna egy tucatügynök személyére külön felhívni a frissen kinevezett vezető figyelmét. Kiss főnökei tudhattak „Patikusról” (a közvetlen felettese talán azzal is tisztában volt, hogy kit takar a fedőnév), de a hivatalát még el sem foglaló, kívülről érkezett Bognárnak biztos nem árulták volna el. A besúgó végre eléri telefonon Kisst, és valami kompromittáló anyagot kér Barnáról. Nehéz elképzelni, hogy ilyen esetben egy tiszt adatot szolgáltatott volna, de a sztori így kívánja, hát legyen. Bár Kisst éppen most rúgták ki, lényegében „Patikus” miatt, ezért érthetetlen, miért segít neki. De ez sokkal inkább dramaturgiai probléma, mint történeti.

A következő rész ismét egy visszatekintéssel kezdődik, ezúttal 1974-be megyünk vissza: egy plébános beszervezését láthatjuk, akit kompromittáló alappal szervez be Kiss Imre. (Bár a beugratáson kívül bizonyíték nem áll rendelkezésére, így kétséges, mivel tudná kézben tartani a papot.) A templom majdnem olyan alkalmatlan helyszín a beszervezésre, mint egy étkezőkocsi, a folyamat ilyen esetben is tovább tartott, mint a filmben történt. Az ügynöki találkozókat sem volt célszerű gyóntatófülkében megtartani, mert igencsak feltűnő lett volna, hogy bőrkabátos, rendőrnek kinéző alakok keresik fel rendszeresen a plébánost. Ezúttal egyébként a tiszt alá is írat valamit a pappal, de biztos, hogy nem egy beszervezési nyilatkozatot, hanem valamilyen kartont. Megismétlem, a kartonok – köztük a 6-ossal jelzett – a nyilvántartás eszközei voltak, nem a beszervezési procedúra során használták ezeket, így alá sem íratták, írathatták a hálózati személyekkel; nem is volt erre szolgáló rubrika rajtuk.

A beszervezés során feltűnik a tiszt kezében egy beszervezési, azaz B-dosszié is. A borítója majdnem úgy néz ki, mint egy eredeti. A beszervezésre azonban a valóságban biztosan nem vittek magukkal ilyet a tartótisztek, hiszen szigorúan titkos minősítésű iratokat is tárolhattak benne, amelyeket nem lehetett csak úgy kivinni az állambiztonság épületéből. A filmben megjelenő dossziéra – ha jól olvastam – a B-1021/2. szám került. Ezek szerint az éppen beszervezett személy esetében máris a második kötetet nyitották meg, ironizálhatnék. Ennél lényegesebb probléma, hogy a még használatban lévő B-dossziék ekkor még H- (azaz hálózati) jelöléssel voltak ellátva, csak a lezárásukat követően, az irattárba helyezéskor kaptak B-számot – ma is ezen találhatóak meg. (A hálózati személyek munkadossziéját szintén csak az irattárban látták el M-számmal, addig azok is ugyanazon a H-számon futottak.) A borítón a dossziét nyitó szervezeti egységként az Államvédelmi Valami (Hatóság?) Belső Ügyosztálya van feltüntetve – ha nem is komolyabb történeti hitelességet, de ennél azért nagyobb fantáziát vártam volna el a film készítőitől.

A rész a B-dosszié jegyében zajlik: főhősünk egy szobában talál egy üres borítót és pecséteket is. A pontosság kedvéért megjegyzem: az állambiztonsági dossziékat nem egy átlagos szalagos irományfedélben tartották, mint ahogy a filmben látható, hanem iratgyűjtőben, amelybe bevarrták a dokumentumokat, mielőtt irattárba kerültek volna. Gergő a talált tárgyakat felhasználva hamis B-dossziét gyárt, többek között egy beszervezési nyilatkozatot is, amelyet írógéppel ír, majd aláhamisítja Barna nevét. Az ilyen azonban nem formanyomtatványon készült, és nem géppel, hanem a beszervezett személy saját kezűleg írta le, majd írta alá. Egyébként ahhoz képest, hogy vele nem íratott ilyet a tisztje, Gergő meglepően tájékozott volt abban a tekintetben, hogy körülbelül mit is kell tartalmaznia egy ilyen nyilatkozatnak. Azt persze nem tudhatta, hogy a beszervezési nyilatkozatra soha nem került rá a Belügyminisztérium bélyegzője.

Az utolsó részben Gergő immáron Bognár elvtárssal találkozik az Astoriában, de az ő hangneme is az ávós módit idézi. Más tisztek is vannak ott, akik odakísérik, sőt egyenesen odavezetik a besúgót a tiszthez, mintha egy hivatalos procedúra, kihallgatás zajlana. A való világban már csak azért sem kerülhetett volna sor ilyenre, mert a találkozón – ritka kivételtől eltekintve – csak a tartótiszt és a hálózati személy vett részt. A hálózat működése az ő bizalmi kapcsolatukon alapult, más tisztek jelenléte zavarta volna az együttműködésüket. A tartótiszt személyén túl változást jelentett az is, hogy immár nem a gyógyszerekkel, hanem a barátnőjével zsarolják, és azzal is fenyegetik, hogy elmondják neki, miket jelentett róla. A valódi állambiztonság akár elő is állhatott ilyesmivel, ám ritkán váltották be a fenyegetésüket, hiszen ezáltal nemcsak egy hálózati személyüket dekonspirálták volna, hanem az egyik operatív eszközüket, a hálózatot magát is.

A november 7-i tüntetéssel kapcsolatban ugyanaz a probléma, mint az aszódi találkozóval: egyetlen, megbízhatatlanként kezelt hálózati személy egyetlen, ellenőrizetlen jelentése alapján indít akciót az állambiztonság. Ezért rúgták ki Kiss elvtársat, Bognár elvtárs mégis szintén bedől az ügynöknek: „Patikus rossz címre küldött” – mondja dühösen, egyben kétségbeesetten. Ez az állambiztonság nem valami ördögi szervezet, sokkal inkább balfékek gyülekezete. A valódi 1985-ben ennél kevesebb verbális agresszióval, de sokkal szakszerűbben és hatékonyabban működött a politikai rendőrség. És a csoportfőnök sem vezetett volna személyesen egy kollégiumban tartott házkutatást, nem a kollégium alagsorában vallatták és verték (ha verték) volna az egyetemistákat. Az epizód során Jutka megjegyzi az apjáról, hogy „tartótiszt” volt. Ezt elvileg nem tudhatta volna, az apja nem beszélhetett volna róla neki. Ám ha azt nézzük, az előírásokhoz képest milyen szakszerűtlenül végezte a munkáját, még ezt is könnyen kinézhetjük belőle.

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Spectral SC – SIL Open Font License