részlet

Szerző: Ménes Attila
Borító: Szabó Imola Julianna

A szerző a regény megírása idején
Erzsébetvárosi Irodalmi Ösztöndíjban részesült.

© Ménes Attila és a CSER Kiadó, Budapest, 2023
Minden jog fenntartva.

Jelen könyvet, illetve annak részeit tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fényképészeti úton vagy más módon – közölni a kiadó engedélye nélkül.

ISBN 978 963 278 724 4

Kiadja a CSER Kiadó
Felelős kiadó: a kiadó vezetője
1114 Budapest, Ulászló u. 8.
Telefon: (+36-1)386-9019
E-mail: info@cserkiado.hu
Honlap: www.cserkiado.hu

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Előhang

Itt, jelentésem elején hangsúlyozom, hogy nem valamiféle irodalmi becsvágy vezette a tollamat, csupán a kötelességtudat, hogy vad hányattatásaim történetét okulásul a Korona rendelkezésére bocsássam. Olvasóm tájékoztatására közlöm, hogy nem egy, hanem két könyvet tart a kezében. Egyrészt hiteles tudósítást a magyarok egzotikus országában szerzett különleges tapasztalataimról, másrészt a tudományosság igényével papírra vetett vizsgálódásaimat, innen a kézirat mozaikszerűsége. Munkám során tartózkodtam attól, hogy felesleges részletekkel terheljem az olvasót, mindazonáltal kénytelen vagyok megvilágítani néhány személyes motívumot, amelyek arra késztettek, hogy otthonomat pánikszerű gyorsasággal elhagyjam, és kétes kimenetelű utazásba kezdjek a forrongó kontinens belsejébe.

I. könyv

Korábbi életemben olyan ember voltam, aki a ködös armagh-i estéken mindennél többre értékeli egy Britten-darab többszöri, figyelmes végighallgatását a kandalló fényénél, keze ügyében egy pohárka brandyvel, fiatal, a táncművészettől visszavonult felesége oldalán. Férfikorom delén szinte teljes elszigeteltségben éltem, távol a világ zajos őrületétől, csendességben, zavartalan nyugalomban. Ezt mások talán a külvilágtól való beteges irtózásnak tarthatták, bizonyára igazuk volt, én mindenesetre így éreztem elviselhetőnek az életet.

Apám egyetlen gyermekeként jelentéktelen vagyont örököltem, s ezt, még egész fiatalon, néhány szerencsés befektetéssel, ösztönösen okos üzleti vállalkozással egy fél évtized alatt számomra is meglepő módon oly mértékben megsokszoroztam, hogy huszonéves tacskóként visszavonulhattam a tőzsde és a kereskedelmi élet állatiasan durva közegéből, és kedvteléseimnek, úgymint a sakktörténelem legnevezetesebb partijai elemzésének, a zenehallgatásnak s más lényegtelen szenvedélyemnek szentelhettem magam. Ismerve családunk előtörténetét, valószínű, hogy baráti körömben engem is bogaras különcnek tartanak, hiszen felmenőim közül jó néhányan kalandos életű világcsavargóként tettek szert kétes hírnévre, és számos érdekfeszítő útirajzzal gazdagították nemzeti irodalmunkat. De hát a gének, amelyek nagyrészt felelősek a személyiség alakulásáért, olykor a tükörképét, ellentettjét produkálják a megelőző konstellációnak; a kalandvágyó ősök félénk, visszahúzódó leszármazottaknak, a szép és daliás szülők fertelmes, korcs utódoknak adnak életet, vagy megfordítva, aljas, becstelen pároknak lehetnek nemes és áldozatkész gyermekeik, hóhér is nemzhet mártírt, botfülűnek is lehet operavirtuóz a sarja, nem folytatom.

A lényegre térve, életem delén túljutva végzetes hibát követtem el, gyengéd viszonyba kezdtem egy nálam huszonöt évvel fiatalabb hölggyel. Szerelmünk eszeveszett, uralhatatlan érzelmekkel vette kezdetét, így a baráti körömből származó tanácsokat figyelmen kívül hagyva mégis frigyre léptem Elisabethszel.

Párkapcsolat ilyen mértékű korkülönbség esetén – egy egész emberöltő választott el minket egymástól – csak akkor életképes, ha anyagi megfontolások működtetik, a többi mind mese és fantazmagória. És a révbe ért szerelem igen hamar megmutatta valódi arcát. Arám a kezdeti lelkesedésem lankadtával (hiszen egy ötvenhárom éves férfi bizonyos képességei már semmiképpen nem hasonlíthatók holmi huszonéves, kirobbanó formában lévő ifjoncéival) hiába is nógatott, hiába lépett fel bizonyos igényeivel és zsarolt érzelmeivel, be kellett látnia, hogy mindhiába. Én ezt a fajta női mohóságot sohasem értettem. Elkövetkezett házasságunkban az a korszak, amelyet már ádáz viták, szemrehányások, végeérhetetlen vádaskodás, az elhidegülés és a főleg rám jellemző általános csalódottság és menekülési vágy jellemzett. Időnkénti együttléteinket nem követte gyermekáldás, s az Elizabethem követelőzései nyomán elvégzett, felettébb kínos és illúzióromboló orvosi vizsgálatok kiderítették, hogy a kudarc okát egyedül magamban kell keresni, terméketlen vagyok.

Ezek után nem csoda, hogy Killylea Road-i házamat, melynek szélesebb társaság számára való megnyitását a végsőkig elleneztem, egy idő után hármasával-négyesével lopakodva számomra ellenszenves, bodorított hajú, zajos, fiatal sportemberek kezdték el látogatni. Aztán még többen jöttek, valósággal ellepték klubszobámat, társalgómat, igénybe vették könyvtáramat, feljárkáltak az emeleti mosdókba is. Mindenféle mondvacsinált indokokkal lebzseltek nálam, szivaroztak és pipáztak, összebüdösítették és helyenként ki is égették mitológiai jeleneteket ábrázoló falikárpitjaimat. Nagyszabású felolvasásokat, modern zeneesteket, eszem-iszomokat rendezve feldúlták a félhomály nyugalmát, s e szeánszokat nejem igyekezett úgy beállítani, mintha kizárólag az én üzleti érdekeimet szolgáló megfontolásokból szervezné őket. Mit volt mit tenni, elfogadtam a gyötrelmes helyzetet. A gyeplőt a lovak közé hajítva, mindennapi elfoglaltságaim kellékeit, már inkább csak díszleteit, sakktáblámat, albumokat, hanglemezeket a két szinttel fentebbi padlásszobába költöztettem, de így is, a hosszú éjjelek során az ódon falakban felszivárgott az üresfejűek tivornyáinak hangzavara. Kezdtem idegennek érezni magam a saját házamban, s a nappalok sem teltek fényesebben. Napközben kísértetként bolyongva olykor összetalálkoztam Elisabethszel, aki rendezetlen pongyolában, fésületlenül, borszagúan, karikás szemekkel és mogorván keresztülnézett rajtam, s szinte menekült előlem. Szobám tükre előtt gyakran órákig meztelenül állva szemléltem láthatóan megritkult, egykor vöröses, mára azonban erősen őszülő testszőrzetemet, és a végső okot keresve be kellett látnom: megöregedtem. Korábban soha nem gondoltam az öregségre, most váratlanul csapott le rám az érzés, melankóliába zuhantam. Fennhangon ki is mondtam ezeket az őrlő gondolatokat, tükörképem arcába kiáltottam: vén vagy, egy szánalmas, tehetetlen aggastyán, mit vársz hát az élettől, te hóbortos alak?! Órákig zokogtam, és különféle teóriákba bonyolódtam, például hogy a házasság amúgy sem más, mint a halálba tartó versenyfutás, melyben a részt vevő felek inkább segítik, mint gátolják a másik célba jutását. Mindehhez járult, hogy az egyik közösségi oldalon, melyre én semmi pénzért nem regisztrálnám magam, Elisabeth bonyolult kapcsolatban élő, házas-függetlenként jellemezte magát, ahogy egy régi iskolatársam értesített bizalmasan. Talán a pénz, gondoltam akkor, talán visszahódíthatnám nőm, ha most váratlanul jelentős üzleti sikereket könyvelhetnék el.

Így némi hezitálás után reményektől fűtve felújítottam üzleti tevékenységemet, padlástéri zugomban nagyszabású vállalkozásokat indítottam: éjt nappallá téve telefonáltam, szervezkedtem. Csakhogy akkoriban nehéz idők jártak, válságok egész láncolatán voltunk túl, és a jövő sem kecsegtetett fényesebb kilátásokkal. A kontinens nyugati térfelén éppen rendeződni látszott a helyzet, ha nyögvenyelősen is, de újra megindult az áruforgalom, ellentétben a közép- és kelet-európai perifériákkal, mely térségekről akkoriban lehetetlen volt pontos információkat szerezni. Ezért is tartom fontosnak, hogy ezzel a beszámolóval legalább néminemű ismereteket szolgáltassak a Korona kezeihez.

Bonyolult kereskedelmi, mégpedig készpénzkerülő cserekereskedelmi ügyletekbe bonyolódtam, főként francia, spanyol és német érdekeltségű cégekkel létesítettem kapcsolatot, s a piac, mint kiderült, nem eléggé alapos felmérése után főként üvegárut és gyapjút szállítottam, amire a kontinens ezen országaiban állítólag feltűnő kereslet mutatkozott. Cserébe építőanyagot, bádogot, vetőmagot, feldolgozott élelmiszereket és húst importáltam, amiből viszont nálunk volt krónikus hiány. Nem akarom hosszan részletezni a kudarcot, mindenesetre, mint a játékszenvedély betege, hebehurgyán, a gyors meggazdagodás bűvöletében néhány hónap leforgása alatt mindenemet elveszítettem, kifosztottak, becsaptak, s az igazságszolgáltatás kezdeti állapotainak köszönhetően még jóvátételre sem számíthattam. Ez volt a teljes összeomlás. Tőkém, értékpapírokba fektetett vagyonom – mint a dús armagh-i köd egy váratlan szélvihar nyomán, amely a Newry Roadon végigsöpörve kitisztítja városkám levegőjét – semmibe tűnt. Rejtegettem Elisabeth elől a tényt, amíg rejtegethettem, aztán már nem titkolhattam tovább, arám pedig éktelen patáliát rendezett, vén trottynak, tökkelütött pojácának, fajankónak, lottyadt kannak nevezett, s nem volt mentségem. Úgy éreztem, itt a vég. Hétszámra csak feküdtem ágyamban, az öngyilkosság fájdalommentes módozatait latolgattam: akasszam-e föl magam, esetleg röpítsek golyót a koponyámba, mérget vegyek, vagy az ablakon ugorjak ki? Gyávaságomra jellemző, hogy míg lugerem csövét hosszú perceken át szájpadlásomhoz szorítottam, vagy harmadik emeleti szobácskám ablakából a járdát szemléltem, egyre csak az járt a fejemben, mi lesz, ha ezzel a tervemmel is felsülök, mi lesz, ha túlélem, hiszen ilyesmire számtalan példa akad a The Sun bűnügyi krónikáiban. Az öngyilkos meghúzza a ravaszt, átveti magát az ablakpárkányon, mégis életben marad, s onnantól fogva bénán, cselekvésre képtelenné válva, irtózatos fájdalmak közepette, süketen, vakon, esetleg szellemi képességeinek teljes birtokában, a csúfondáros világnak kiszolgáltatva kell várnia a halált, még netán tíz vagy húsz éven át. A gondolatot, hogy ilyen állapotba kerülhetek, még helyzetemnél is elviselhetetlenebbnek éreztem. Nem a fájdalomtól rettegtem, a szerencsés esetben azonnal bekövetkező vég ennek csak villanásnyi időt engedélyez, hanem a kudarctól, tehát Elisabethtől, szenvedéseim királynőjétől. Szerette volna, ha meghalok, ez nem vitás, és már én is kívántam az ő halálát.

Ez volt életemben a nulla óra nulla perc, ám ekkor váratlanul továbblendült a másodpercmutató. A The Times mellékleteit lapozgattam, a sakkfeladványokat böngésztem, majd az apróhirdetéseket futottam át, s egy állásajánlaton megakadt a szemem. Hajójogászt kerestek egy néhány hét múlva induló, Independent nevű, ezerötszáz tonnás, háromárbócos kereskedelmi járatra a nemzetközi vizeken adódó diplomáciai és tengerjogi ügyletek lebonyolítására, tekintélyes bérezést megjelölve, gibraltári úti céllal. Épp csak átfutottam a hirdetményt, és már lapoztam is tovább a napokban elhunytakat felsoroló terjedelmes rovathoz, és tovább a társasági eseményekhez, időjárás-, sport- és egyéb színes hírekhez. Késő estére járt, úgy aludtam el, hogy az újság kicsúszott a kezemből. Hajnal előtt azonban heves szívdobogásra ébredtem, s a felhallatszó tivornyázás zajaira fülelve meredtem a sötétbe. Mi lenne, ha jelentkeznék erre az állásra? – egyre csak ez járt a fejemben, elhagyni Armagh-t, minél messzebb kerülni elátkozott házamtól, életemtől. S a lehetetlen ötlet egyre inkább lehetségesnek, sőt szükségszerűnek mutatkozott, ahogy az éjszaka a legképtelenebb vállalkozást is kézenfekvőnek, a hihetetlent hihetőnek festi le. Alig győztem kivárni a reggelt, hogy, ami hetek óta nem történt meg, elhagyjam hajlékomat. Eddig nem említettem, hogy húszas éveim derekán, saját kedvtelésemre abszolváltam néhány szemesztert a cambridge-i jogi fakultáson, diplomát nem szereztem, erre nem is kényszerített semmi, azonkívül érdeklődésem már akkor is eléggé szerteágazó volt, kiterjedt az orvostudományokra, a kísérleti fizikára, a káoszelméletre ugyanúgy, mint a nagyobb európai nyelvcsaládok grammatikájára vagy a brit krimiirodalom ontológiájára. Azért jogi ismereteimet továbbra is frissnek éreztem, és feltettem magamról, hogy két- vagy többoldalú nemzetközi tárgyalásokon is helytállhatnék. Előkerestem hát csupa jelessel büszkélkedő egyetemi leckekönyvemet, és délelőtt fél tizenegykor bekopogtattam a szállítmányozási cégcsoport eldugott, Castle Street-i irodájának ajtaján. Mr. Timothy Bartleby, egy rendkívül jóvágású, ápolt bajszú, korombeli úriember teázás közben fogadott, átböngészte papírjaimat, hümmögött, krákogott, majd az igazságnak ebben a sorsdöntő pillanatában kurtán bólintott, well, mondta, úgy véli, végbizonyítvány hiányában is el tudom látni a munkakört, s ha nem is a megjelölt javadalmazással, de alkalmazni tud. A vállalkozás, mondotta még, nem mentes a kockázattól, hiszen nyilván én is tisztában vagyok a nemzetközi vizeken tapasztalható zűrzavaros körülményekkel, és az állásért, mint azt magam is tapasztalhatom, nem tolonganak, továbbá sürget az idő. Nem hiszi azonban, fűzte hozzá, hogy különösebben sok és megterhelő munka várna rám, hiszen az Independent önvédelmi fegyverzete meglehetősen modern, és a nyílt vízen vagy a kikötőkben adódó viták esetén legfeljebb, így fogalmazott, majd jól odapörkölnek. E megbeszélés után egy mérőszalaggal levette méreteimet, lefényképezett, és előkészítette a szükséges iratokat.

Az indulásig hátralévő napokban azon töprengtem, van-e olyasféle halaszthatatlan kötelezettségem, lezáratlan ügyem, amelyet rendeznem kéne, de ilyesmi úgyszólván egyáltalán nem akadt, és már ez a tény is jól mutatta, mennyire nem kötött oda semmi. Felismertem, hogy újjászületés előtt állok, és azokban a napokban olyan pompásan aludtam, mint évek óta soha. Aztán elérkezett az indulás napja, és Elisabethnek, valamint a társaságában lévő zilált külsejű ifjúnak bőröndömre mutatva csak annyit mondtam, hogy hosszabb időre elutazom, és majd lehetőség szerint hírt adok magamról. Láthatólag mindkettejüket hidegen hagyta szűkszavú búcsúzásom, s feltűnően kerülték a tekintetem. A taxi már harmadjára tülkölt, utoljára még végigjártam ódon házam szobáit (nem tettem szóvá, mennyi antik bútor, becses műtárgy és festmény hiányzik a falakról, ezeket nejem nyilván pénzzé tette, elkótyavetyélte kiadásainak fedezésére), és hitvesem ölelése, csókja nélkül kiléptem a kapun.

A belfasti kikötőbe a szerződésben foglaltak szerint az indulás előtt pontosan tizenkét órával érkeztem meg. A fedélzetre lépve a kapitány, egy idősebb, testes, pofaszakállas fickó, bizonyos Mr. Hicks fogadott, akinek arcára volt írva erőszakos, sőt kíméletlen természete, udvariasan, de kimérten üdvözölt. E viselkedése három vizespohár gin villámgyors elfogyasztása után némileg megváltozott, és baráti színezetet öltött, kifejezte, mennyire örül, hogy egy kulturált úriembert tudhat maga mellett a hajón, merthogy a matrózok manapság szedett-vedett népség, akik az írás-olvasás tudományát is csak elnagyolt formában birtokolják, s roppant sajnálatos módon igaz ez a fedélzeti tisztekre is. Eztán hangot adott reményének, hogy legalább velem néha bridzsezhet is, és választékos modorban elbeszélgethetünk az élet bizonyos dolgairól, amelyek sok úriember számára jelentőséggel bírnak. Természetesen bólintottam e zagyvaságokra, s ennek örömére magamnak is fel kellett hajtanom néhány kupicával a harmadosztályú rumból, minthogy időközben Hicks kapitány erre az italra tért át. Pokolba az előírásokkal és miegyebekkel, kurjantotta, mielőtt ájult részegen kapitányi fotelében hátrahanyatlott.

Utunk kezdetben eseménytelenül telt, jó széllel, kedvező időjárási körülmények közt hajózhattunk, és a tengeribetegség, amelyen minden zöldfülűnek át kell esnie, nálam gyors lefolyású volt. Hicks kapitány szerencsére nem váltotta be ígéretét, nem tartott igényt a társaságomra, ideje nagy részét a kajütjében italozva töltötte, amely tényen a legénység és a tengerésztisztek is gyakran köszörülték a nyelvüket.

A fedélzeten töltött negyedik nap éjszakáján történt meg az, amire senki sem számított. Én e négy nap során jóformán ki sem mozdultam dohos, ablaktalan kajütömből, és csak alkonyi órán mentem föl, hogy a tenger háborítatlan szépségében gyönyörködjem, s hogy elszívjak egy pipa angol dohányt. Ugyanígy jártam el a negyedik nap kora estjén is, amikor már alkalmasint a spanyol partok mentén hajóztunk. Rögzíteném, hogy az előttünk álló éjszaka eseményeinek ekkor még semmiféle előjelét nem tapasztaltuk. Hacsak azt nem, hogy a nyílt fedélzeten sirályhadak kerestek menedéket, és a tenger szinte forrt, zubogott a sokféle, változatos létformától. Hatalmas polipok, medúzák feküdtek föl a habokra, vitorlaszéles ráják verték a vizet, kecses kardszárnyú delfinek incselkedtek, közel és távol néhány számomra ismeretlen vízi szörny szelte a habokat, olyik egészen rémisztő külsejű, krokodilfejű, kígyótestű aranypikkelyes, némely fűrészhez hasonlatos tarajjal büszkélkedő, ám amikor a tengerészektől a látottak felől érdeklődtem, megnyugtattak, hogy természetes, megszokott jelenséggel állunk szemben, aggodalomra tehát semmi ok. Aznap éjjel mégis titokzatos lényekkel álmodtam, hogy mit, arra már nem emlékszem, de ez nem is érdekes, viszont éjfél után kevéssel mintegy magamtól felébredtem. Illetve nem is magamtól, hanem attól a hatalmas rándulástól, amely az egész hajótesten végigremegett. A fülem zúgott, szédültem, a szám száraz volt, mint a tapló. Emlékszem a rémületre, amit éreztem, hogy talán zátonyra futottunk, és ekkor már a fedélzetközt is betöltötte az álmából felriadt legénység kiáltozása. Hirtelen magamra kaptam kincstári házikabátomat, s mezítláb, hálósipkában, bajuszkötőben, hosszú, csíkos lábravalóban magam is felszaladtam a főfedélzetre.

Nehéz leírni a látványt, ami ott fogadott. A tisztek, a matrózok és maga Hicks kapitány is odafönt tartózkodtak, és mindannyian rémült és elragadtatott kiáltásokat hallatva ámultak-bámultak szerteszét. Az Independent enyhén oldalra dőlt, tejsűrűségű köd fogta körül, és ebben a ködben, mintha odaszögelték volna, számtalan szikra, fénypont világított. Ezek nagysága, mérete a tűhegytől a teniszlabdáig terjedt, elhelyezkedésük szabálytalan, s olyan hatást keltettek, mintha egy összezsugorodott galaxis csillagai közt lebegnénk. Merthogy valójában is lebegtünk, akárha kiszivattyúzták volna alólunk az Atlanti-óceánt, és ameddig a szem ellátott, ez a ködös semmi töltötte ki a teret, benne a kéken, zölden és fehéren sziporkázó fénypontokkal. Ezek száma több százra, esetleg ezerre rúgott, lehetetlen volt megbecsülni, és tanácstalanságomban osztozott a teljes legénység. Legfőképpen persze azt nem tudta senki, mi történik velünk, hogyan kerülhettünk ilyen pokoli csávába. A dermedt rémületet, ami bajtársaim arcára kiült, a misztikus borzongást, amely marokra szorította a sokat próbált tengerészszíveket, Mr. Hicks sztentori hangja törte meg. A kapitány gyors vezényszavakat kiáltozott, kiadta a tűzparancsot, merthogy helyzetértékelése szerint támadás ért bennünket, amelyre haladéktalanul arányos választ kell adnunk. Egyszerre sültek el ágyúink, amelyek a parancs értelmében a szélrózsa minden irányába szórták lángjukat, hiszen a dolgok állása szerint az ellenség bárhol rejtőzhetett. Harcias fellépésünk azonban nem járt kézzelfogható eredménnyel, a tüneményes csillagsereg továbbra is körülöttünk szikrázott. Rengett alattunk a padlózat, én magam, be kell vallanom, páni rémületemben visszarohantam a hajó biztonságosnak vélt gyomrába, kajütömbe, ahol is a pokrócomat a fejemre húzva reméltem a fejlemények kedvező alakulását.

Nem tudom megmondani, meddig tartott a tüzérségi csinnadratta, egyszerre azonban hatalmasat lódult a hajótest, mintha tótágast állt volna, és én kizuhantam ágybéli rejtekemből, de nem a padlóra estem, hanem ellenkezőleg, a mennyezeten találtam magam, amire abból jöttem rá, hogy kapaszkodó után tapogatva a vészvilágítás pislákoló lámpájának búrája akadt a kezembe. Ezek után a hajó gyors pozícióváltásainak eredményeként előre-hátra hengergőztem, már azt sem tudtam, hol van a fent és a lent. A körkörös forgást kisvártatva újabb nekilódulás követte, mintha egy szertelen óriásgyermek játszadozna velünk, és úrrá lett rajtam a valahova száguldás érzete. Recsegés, ropogás hallatszott, s az eresztékek vészjósló nyikorgása közepette, azt hiszem, elvesztettem az eszméletemet.

Amikor magamhoz tértem, mindennél kétségbeejtőbb helyzetben találtam magam. A kajüt egyik fala semmivé vált, lábamat hideg víz nyaldosta, amelynek szintje észveszejtő gyorsasággal emelkedett. Közel s távol nyögés, panaszos kiáltások hallatszottak, férfihoz méltatlan sikoltozás jutott el hozzám, nem tudtam, mitévő legyek. Abban a percben fülsiketítő robaj hallatszott, eltűnt szemem elől a kabinom, a hajó már nem volt sehol, én magam pedig a kajütöm ajtaján a kilincsbe kapaszkodva, mint valami szörfös, a tajtékzó tenger habjai közt hánykolódtam. Tőlem harmincyardnyi távolságra a büszke Independent a perc töredéke alatt hatalmas örvényt keltve süllyedt el, s a hajnal első fényeinél azt is láthattam, hogy keleti irányban távolodik tőlem a mentőcsónakunk, melyben ott ült Hicks kapitány, az első- és a másodtiszt, valamint a kövér hajószakács és néhány szerencsés matróz, akik bőszen eveztek. Kiáltottam, ahogy a torkomon kifért, és bár a lélekvesztő utasai jól hallhatták segélykérésemet, felém pillantva úgy tettek, mintha mégsem látnának, csupán az egyik fiatal, szőke tengerész mutatott orrot felém.

Helyzetem aggasztónak látszott, továbbra is a kilincsbe kapaszkodva, hánykolódtam az erős hullámzásban, sírtam, és átkoztam sorsomat. Reménykedve az egyre távolodó csónakot figyeltem, amelyet, mielőtt végképp eltűnt volna a horizonton, egyszerre csak egy óriási hullám felborított, s utasaival együtt elnyelték a habok. Ugyanez a hullám aztán engem is elért, vállára emelt, megítélésem szerint legalább tíz emelet magasságba dobott, de aztán olyan puhán, szinte óvatosan eresztett alá, ahogyan az édesanya keze helyezi vissza bölcsőjébe az elszenderült kisdedet. Hamarosan elült a vad vihar, s most sík, szinte mozdulatlan víztükrön lebegtem, elmúlt az azonnali életveszély. Amerre csak néztem, mindenütt víz, szárazföld se közel, se távol, s a halál, úgy tűnt, csak ideig-óráig adott haladékot. Ez azonban akkor egyáltalán nem nyugtalanított, s az átélt borzalmak után, még mindig a kilincsbe kapaszkodva, álomba merültem.

Amikor öntudatomra tértem, a helyzet mit sem változott, idegen tengeren sodródtam talpalatnyi lélekvesztőmön, éhes voltam és szomjas. Nem szeretném bővebben ecsetelni a következő két nap szenvedéseit, a halálfélelem gyötrelmeit, a tűző nap tikkasztó hevét, éjjeleim árvaságát, lényeg a lényeg, hogy a harmadik nap késő délutánján északkeleti irányban barna sávot vettem észre, s bár az előző napon is hallucinációk kísértek, karom maradék erejével a vélt szárazföld felé kezdtem evickélni.

Mire az est leszállt, már biztosra vehettem, hogy az ismeretlen part nem a csalfa tengeri délibáb játéka, hanem valóban a szárazföld, már csupán egy tucat tengeri mérföld távolságban. Erőm végső megfeszítésével ezen a csillagtalan éjszakán végre elértem a lankás öblöt, s a fokozódó hullámverésben négykézláb kikecmeregtem a szárazulatra. Boldogságomnál csak fáradtságom volt határtalanabb, amikor a fövenyt járva néhány lépést megtettem, majd összerogyva álomtalan álomba merültem. Mikor ebből magamhoz tértem, a napkorong már delelőre hágott, torkom száraz volt, gyomromat az éhség marcangolta, ezért elhatároztam, addig megyek ezen a tagolt partszakaszon, amíg valamilyen kikötőt vagy halászfalut el nem érek, hogy ott majd a helyiek jóindulatáért folyamodjam. Reménykedtem, hogy útközben talán legénységünk hozzám hasonlóan megmenekült tagjaira is rálelhetek, ám ebben csalódnom kellett, közel s távol sehol egy teremtett lélek, csak a part mentén égbe törő, hófehér sziklák s a bársonyos homok, a felhőtlen kék ég s a haragoszöld tenger keretezte vándorlásomat.

Nem tudom, meddig gyalogolhattam, amikor végre rám mosolygott a szerencse, és egy apró narancsligetbe vetődtem, ahol az édes, érett gyümölcsöt falatozva elvertem éhemet. Kicsivel odébb néhány fügefát is találtam, s készülve a további nélkülözésre, megtöltöttem zsebeimet az ízletes gyümölccsel. Tulajdonképpen csak ekkor tért vissza belém a lélek, s arra kellett ráeszmélnem, hogy fejem búbján még mindig ott a bojtos hálósipka, arcomon a némileg félrecsúszott bajuszkötő, továbbá a teljesen elrongyolódott házikabát és a viharvert csíkos lábravaló minden ruházatom. Mezítlábasan kutyagoltam egy ismeretlen ország kihalt tengerpartján, és magamban azt latolgattam, vajon hova sodort a gondviselés. Abban reménykedtem, hogy Spanyolország egy isten háta mögötti szegletébe csöppentem, ám ezt a feltételezésemet végiggondolva gyorsan el is vetettem. Jól ismertem ugyanis a spanyol narancs ízét, s ez, amit itt fogyasztottam, semmiképpen nem lehetett spanyol narancs, kisebb volt ugyanis és sokkal zamatosabb (ahogy görög narancs és füge sem lehetett, amint ízérzékem sugallta). Merre lehetek tehát? – erre a kérdésre sokáig nem leltem választ.

Két napig bolyongtam így anélkül, hogy az emberi civilizáció legcsekélyebb nyomaira bukkantam volna, sem falvak, sem utak, még ösvények sem akadtak elém. Éhemet, szomjamat továbbra is elvadult gyümölcsligetek termésével csillapítottam, ettem vadkörtét, almát, tengeri madarak fészkeiből elcsent tojást, egy ízben eleven pockot is. Aztán arra a következtetésre jutottam, hogy nekiindulok északi irányba, a szárazföld belseje felé, ahol jó eséllyel találhatok emberi települést. Dacára annak, hogy szigorúan racionális, a tapasztalati tényekből kiinduló úriember volnék, nemegyszer fogott el a kísérteties érzés, hogy a Halottak Országának rónáit járom most borzongva. Éjjelente gyakran harsantak sivító hangok, lánccsörgést és torz nyöszörgést hozott a szél, mintha boszorkányok és démonok röpködnének a lapály fölött. A távolban, a negyedik nap délutánján csipkézett hegyvonulatok tűntek a szemembe, arra vettem az utam. Emberi jelenlét nyomaira továbbra sem bukkantam, de bíztam benne, hogy a hegység lábánál nagyobb szerencsével járhatok. Úgy tippeltem, talán egynapi járóföldre lehetek az előttem nyújtózkodó hegyvidék kaptatóitól, alábecsültem azonban a távolságot, mert további három napot kellett gyalogolnom, s mentem hajnaltól késő estig, csak éjszakára álltam meg pihenni, erőt gyűjteni.

A hatodik nap kora estjén pillantottam meg először olyasvalamit, ami emberi kéz munkájára vallott, s az sem volt túlságosan biztató. Tőlem nyugati irányban ugyanis egy település romjait fedeztem fel, amelynek templomtornya félig leomlott, s maga a falvacska lángokban állt, a szél pedig dörrenések, lövések pukkanásait hozta. Nem kockáztattam meg, hogy felderítsem, miféle patália zajlik ott, biztosabbnak találtam, ha messzire elkerülöm azt a környéket, ami nyilván egy háborús konfliktus színtere, martalócok uralta terület lehetett.

Hamarosan újabb település maradványaira bukkantam, amelyet a földdel tettek egyenlővé, mégpedig nem is olyan régen, talán csak pár napja, ugyanis kisebb füst- és pernyeoszlopok, orrfacsaró dögbűz, az égett hús jellegzetes szaga lengedezett, s az egész olyan benyomást keltett, mintha egy óriási szivar hamuját verték volna oda az egekből. A bajt kerülendő, egy a közelben húzódó, sűrű tölgyes felé kanyarodtam, ahol az éjt is zavartalanul eltölthetem. Hajnaltájt azonban különös neszezésre ébredtem, s meg kell valljam, rémület harapott a lelkembe, mert első hallásra is nyilvánvaló volt, nem vadállati motozást hallok, hanem emberi tevékenységre utaló zajokat, zörejeket.

Az éjszakára készülve egy terebélyes mogyoróbokor sátra alatt vackoltam el magam, s most a húsos levelek fedezékéből előkandikálva egy húsz-huszonöt fős csoportot vettem észre, amint elosontak közvetlenül mellettem. Ezeknek a férfiaknak mindössze egy hevenyészett ágyékkötő takarta a testüket, s kezükben íjakat, ormótlan, hajításra készenlétben tartott, kőhegyű dárdákat vittek, lőfegyvert csupán a menet élén haladó harcos tartott a kezében. Ám ennél is rémítőbb volt, hogy, mint a szűrt holdfényben láttam, egész testük zöldre volt pingálva, ami nyilván hatásos rejtőszínként és egyben egyenruhaként szolgált. Igyekeztek minél halkabban surranni, s csak egy-két vakkantásszerű vezényszó röppent hátra az élről. Amint tőlem csupán néhány hüvelyknyire elhaladtak, még lélegzetet venni sem mertem, s a szememet is behunytam, nehogy valamiképpen felhívjam magamra a figyelmüket. Sejtettem, elég lett volna, ha megkordul a gyomrom, s valószínűleg a helyszínen felkoncolnak, miszlikbe aprítanak. Az erdőben természetesen bizonytalanabb felmérni egy hangforrás irányát és távolságát, mégis úgy becsültem, negyed mérföldnyire tőlem csaptak le ellenfeleikre. Az üvöltözés és a fegyverropogás elárulta, hogy közelemben elkeseredett küzdelem zajlik, amelyet a békéjéből felriasztott madárvilág rikácsolása kísért. Amikor minden elcsöndesedett, egy jó órán át még lapultam, akkor kíváncsiságtól hevítve nekiindultam, hogy fényt derítsek a történtekre. Hamarosan kisebb, szabálytalan alakú tisztásra bukkantam, ahol egy elhamvadt tűzrakás körül, megszámláltam, tizennégy friss holttetem hevert. Valóságos mészárlás folyhatott itt, talpam alatt véres sár cuppogott. Az áldozatok többsége nyitott szemmel, a halál kínjába csavarodva feküdt, mellkasukból, ágyékukból nyílvesszők, dárdák csonkjai meredeztek, mások lőtt vagy vágott sebektől elvérezve pusztultak el. Ezek többsége égszínkék testfestéket viselt, elvétve akadtam néhány zöldre, amely csapat eszerint megnyerte az ütközetet. A hullarablást utálatos dolognak tartom, de akkor nem sokat gondolkodtam ezen, az egyik kék tetem övébe dugva kezdetleges tőrt fedeztem fel, ezt lecsatoltam. Ezek után nekiláttam módszeresen átvizsgálni a többi tetemet is, mondhatom, kevés használható dolgot találtam. Csak egy töltényhüvelyből átalakított öngyújtót leltem, amelyből már kifogyott a benzin, de tűrhető szikrát még adott, így segítségemre lehetett a tűzgyújtásnál. A halottak nyakán kagylócskákból fűzött amulettek lógtak, ezekkel nem sokat törődtem, viszont örömömre az egyik harcos idomtalan, de újszerű háncsbocskort viselt, ezt nyomban fel is próbáltam, pont a méretem volt. Nekiláttam keresgélni a tűzrakóhely körül, hátha akad valami ennivaló is, és nem csalódtam. Öklömnyi, félig átsült, félig nyersen maradt krumpliból legalább egy tucatot szedtem össze, némelyiken harapásnyomok látszottak, de akadt a hamuban néhány kissé elszenesedett cupák is, amelyekről nehéz lett volna megállapítani, miféle élőlény maradványai lehetnek. Ezeken a csontokon akadt még annyi hús, amennyivel jóllakhattam, s a maradékot a krumplival együtt egy szintén a helyszínen talált bőriszákba pakoltam, hogy majd magammal vigyem.

E kalandot követően megkettőzött éberséggel, a legkisebb neszre is meglapulva mentem tovább. A távolban kéklő hegycsúcsok azonban, mintha velem incselkednének, előlem iszkolnának, messzibbnek tűntek, mint akár egy napja. Innentől a sziklás, homokos talajtípust agyagos, kopár, gidres-gödrös síkvidék váltotta fel, gyümölcsfákat sem találtam. Ekkor fanyalodtam rá, hogy egy régmúltban látott túlélősorozat tanácsait követve bogarakkal, hernyókkal táplálkozzam. Lepkéket nem ettem, pedig volt belőlük számtalan fajta, ám ezek példányai ismereteim szerint súlyosan mérgezők. A rendkívül gazdag, színpompás rovarvilág egyedei, erre is emlékeztem, fogyaszthatók, csupán fejüket kell eltávolítani, s tápértékük, fehérjetartalmuk nagyobb, mint akár a marhahúsé. Az ízüket nem ecsetelném. Állaguk nyákos kulimász, s az is előfordult, hogy egy-egy nyomorúságos étkezés után rosszul lettem, elgyengültem, s mindenféle kóros hallucinációk gyötörtek, nevetőgörcsök törtek rám, amelyekkel egyidejűleg erős hasmenés és hányás jelentkezett. Persze a legendás brit gyomor a követ is megemészti, így néhány órás pihenést követően mindig folytathattam vándorlásomat.

Pár napra rá vidáman csörgedező csermely mentén bandukoltam, amikor egy ligetes területen egy különös formájú cserje sugaras ágainak ölelésében valami fehér csillant elő, amely fehérséget nagyon furcsának éreztem. Miután a patak hűs vizével feltöltöttem a csatatéren lelt kétliteres, egykor nyilván mosószeres flakonként szolgáló butykosomat, közelebb merészkedtem. Az ágakat széthajtva egy nagyjából tizenöt gallonos űrtartalmú, tojásdad alakú, törtfehér színű zsákot fedeztem fel. Nem tudtam, mi lehet az, sosem láttam még hasonlót, nem lehetett növényi termés, színe és alakja sokkal inkább valami mesterségesen létrehozott batyunak látszott. Tapintásra langyosnak, rugalmasnak és simának bizonyult, s úgy feszült, mint egy felfújt luftballon, ugyanakkor valami keményet is tapintottam a felszíne alatt. Ahogy ezt a bizarr tárgyat tapogattam, váratlanul, a legnagyobb megrökönyödésemre mozgást észleltem a belsejében, majd egy emberi archoz hasonlatos domborulat jelent meg a felszínén. Riadalom nélkül rántottam elő késemet, és megböktem a valamit. Az apró szúrás eredményeként lassan táguló lyuk keletkezett, melyből sűrű, sárgás nyák csorrant alá. Eztán a ballonon pókhálószerű hasadások keletkeztek, és hamarosan egész felszínére kiterjeszkedtek, végül az alján, ami nagyjából egylábnyira lehetett a földfelszíntől, széles hasadás nyílott, s innen, nedves cuppanást hallatva kipottyant valami egészen elképesztő lény. A létforma, melynek testét habos, gélszerű folyadék lepte, felemelte fejét, és egyenesen a szemembe bámult. Újra hátráltam néhány lépést, és késemet védekezőn magam elé tartva, megbabonázottan figyeltem a kreatúra lassú eszmélkedését. Mozgása olyan gyámoltalan volt, olyan esetlen és bizonytalan, mint egy újszülötté, semmi fenyegetőt nem találtam benne mindaddig, míg szemeit továbbra is merőn rám szegezve négykézláb megindult felém. Ekkor, bevallom, mégis megriadtam, s futásban kerestem menedéket, ám ahogy vállam fölött visszanéztem, azt tapasztaltam, hogy nem követ. Kíváncsiságom ez okból legyőzte félelmemet, bizonyos távolságban megálltam, és vártam a fejleményeket. Ekkor azt tapasztaltam, hogy ez a különös szerzet felemeli egyik mellső végtagját, és bágyadtan felém int, majd mond is valamit, de hogy mit, azt nem tudtam kivenni. Ismét közelebb léptem tehát, s jóindulatom jeleként visszaintegettem, közöltem nevemet, és tájékoztattam róla, hogy brit alattvaló vagyok. Ez utóbbit megismételtem az általam ismert nyelveken, spanyolul, franciául, németül, portugálul és végül latinul is, de nem látszott, hogy ez a micsoda értene bármit is belőle. Szavaimmal csak azt a hatást értem el, hogy a gubóból előbújt csodabogár a hátsó lábaira állt, ám olyan gyöngének bizonyult, hogy kapaszkodnia kellett, el ne vágódjék. Ekkor néztem csak meg alaposabban, s szereztem bizonyosságot, hogy kétséget kizáróan emberi fajzattal állok szemben.

Külseje rendkívüli benyomást tett rám, magasságát ötlábnyira becsültem, bőre, haja viaszfehér, és egyetlen öltözéke egy szorosan testére tapadó, gyöngyházszínben játszó alsó volt, melyen sem bevágást, sem különösebb kidudorodást nem lehetett megfigyelni, így nem tudhattam, fiú-e vagy lány, s erről finom metszésű arcvonásai sem árulkodtak. Hogy bizalmát elnyerjem, zsákomba nyúltam, s lába elé gurítottam utolsó szem krumplimat, amit a gubóemberke el is fogadott. Szeme elé emelte az üszkös burgonyát, szagolgatta, forgatta, mintha életében először látna ilyesmit, aztán pici, rózsaszínű nyelvecskéjét kidugva végignyalt az ennivalón. Nyilván ízlett neki, mert hamarabb eltüntette, mint ahogy pislogni tudtam volna, és arcára szívélyes mosoly ült ki. Nem szokásom emberekről pusztán a megjelenésük alapján ítéletet alkotni, s róla, hogy miféle szerzet, s mi lakik a szívében, nem is lehetett volna. Elnéztem húsos, vértelen ajkait, hosszú fehér szempilláit, alakjának arányosságát, kecses kéz- és lábujjait, betegesen sápadt, túlvilági arcát, és semmi olyasféle emberi kategóriába nem tudtam besorolni, amit valaha is ismertem. Még leginkább Arielt, a légi szellemet juttatta eszembe, annak virgoncsága nélkül, merthogy arckifejezése végtelen szomorúságot, vagy még inkább arisztokratikus közönyt sugárzott, ami akaratlanul is szíven ütött. Miközben lenyűgözve jártattam rajta a szemem, a gubóemberke beszélni kezdett hozzám, mégpedig legnagyobb meglepetésemre kristálytiszta angolsággal. Az első mondata, amit halvány mosollyal felém intve kiejtett, így hangzott: „Barátom, itt az ideje, hogy eltedd a késedet, azzal a saját szarodat sem tudod felszeletelni, nemhogy engem.” És valóban, ekkor eszméltem csak rá, hogy tőrömet még mindig a kezemben tartom, vissza is csúsztattam hüvelyébe, mire a gubóember barátságosan bólintott, majd így folytatta: „Hálás vagyok, amiértmegmentetted az életemet! Kérlek, engedd meg, hogy hűszolgád legyek arra a néhány napra, ami az életemből még hátravan! Rendelkezz velem, ahogy jónak tartod!”

Szavaira rögtön és készségesen bólintottam. Mégiscsak jobb, ha ketten járjuk az utat, s ha nem eszik túl sokat, és a magaviseletét is megfelelőnek találom, jól ellehetünk egymással.

Így hát együtt folytattuk utunkat. Többnyire különös kísérőm haladt elöl, akinek kezdeti gyöngesége annyira elmúlt, hogy hegyek kaptatóin, meredek ösvényeken, iszalaggal benőtt horhosokon, vízmosásokon át alig bírtam tartani a tempót, amit diktált. Ő könnyedén lépdelt, vitte az iszákomat, és hátra-hátrafordulva csacsogott lágy hegedűszóra emlékeztető hangján. Például: „Több jóság kellene ezen a világon és több szeretet, mert ezek nélkül reménytelen az életünk, kedvesem.”

Vándorlásunk közben, vagy ha pihenőt tartottunk, magam is próbáltam beszélgetést kezdeményezni, érdekelt volna különös eredete, származásának titka, tervei, elméletei, ám a gubóemberkét vagy nem érdekelte, amit mondok, vagy talán meg sem hallotta. Harmadik együtt töltött napunk reggelén éppen egy hegygerincen haladtunk végig, csendes eső permetezett, s odaát, a hegy túloldalán lévő síkságon hatalmas folyam tárult a szemünk elé. A folyó középvonalában, erős sodrásban egy tutaj és egy bárka, igazi lélekvesztők közeledtek egymás felé. Az egyik fedélzeten pompás, legalább nyolcszáz font súlyú, bősz bika rostokolt megbéklyózva, a másikon rozoga bakdaru emelkedett, s a hajósok azon fáradoztak, hogy a hatalmas állatot egyik fedélzetről a másikra átemeljék. A bika már a levegőben kapálózott, hatan vagy heten is lehettek, akik húzták vonták, ám ekkor a bakdaru a nyugtalan állat súlya alatt recsegve, ropogva miszlikbe hasadt, és terhével együtt a vad folyóba zuhant. Mindketten elbűvölve néztük, amint a szerencsétlen állat próbál fennmaradni a víz felszínén, noha abból a magasságból az emberek gyufaszál nagyságúnak, a bika öngyújtóméretűnek, a hajók pedig hamutartó-terjedelműnek látszottak. (Bevallom, ekkor már nagyon gyötört a vágy, hogy egy jó töltés angol pipadohányt elpöfékeljek, s mindenről a dohányzás jutott az eszembe. A gubóember vándorlásunk során, mintha kitalálta volna ezen óhajomat, egy az úton fölszedett drótdarab és késem segítségével egy akkurátusan kiválasztott puhafaágból formás pipácskát faragott nekem, amelyből dohány híján száraz falevelek füstjét szíttam.) A szerencsétlen barom lassan ereje végére ért, tajtékosra verte maga körül a vizet, az egyik tutajos kötéllel a kezében utána vetette magát, sebesen tempózott, de az állatot közben messzire sodorta az áramlás, s végül mindkettejüket elnyelték a könyörtelen habok.

Ennek a hegynek a lábánál takaros falvacska terült el, amelynek girbegurba utcácskái a hegyoldalba is felkapaszkodtak, arrafelé vettük az irányt. Mielőtt a település határát elértük volna, szolgám értésemre adta, hogy lapuljak meg a közelben, míg ő felderíti a falvacskát. Így is történt, s amire a nap egy arasszal feljebb kapaszkodott az égen, már vissza is tért, mégpedig degeszre tömött zsákommal a hátán.

Nagy volt a csodálkozásom aztán, amikor sziklás búvóhelyünkön egy lapos kőre kipakolta a szerzeményeit. Volt ott egy nagydarab, ínycsiklandó sonka, egy malomkő nagyságú, csodás fekete cipó, egy szép gömbölyű sajt, két palack vörösbor, szőlő és egyéb ismeretlen gyümölcsfélék, legutoljára pedig, ravaszkás mosollyal, egy újságpapírba göngyölt pakli dohányt nyújtott át a gubóember. Az éhség rémétől egy időre megszabadulva, vidám pipaszó mellett folytattuk vándorlásunkat északkeleti irányba, a kontinens belseje felé.

Elhagyott vidékeken, óriási szitakötőktől hemzsegő, mocsaras réteken, szikes, kopár földeken egyébkor is jó hasznát vettem kísérőmnek, aki ismert mindenféle ehető gombát és gyökeret, bogyókat, terméseket, vadmadarak fészkelőhelyeit, ahol tojásra tehettünk szert. Ezek latin nevét aztán közölte, s szigorú tanárként addig ismételtette velem, míg véleménye szerint helyesen nem ejtettem. Szolgám jártasnak bizonyult az erdőn-mezőn való élés minden fortélyában, óvott minden bajtól és szükségtől; tűző napon lombos ágat tartott a fejem fölé, estére tüzet rakott, és dúdolt nekem, míg el nem szenderedtem. Egy ilyen alkalommal, már félálomban hallottam, amint azt suttogja: „Mielőtt meghalok, ígérem, eléneklek neked egy szép dalt.”

Napokig, talán egy hétig tartott ez a furcsa vándorlás, egyre csak északkelet felé, amerre civilizáltabb vidékeket, s ennél a délszaki klímánál elviselhetőbb időjárási viszonyokat reméltem. Néhány ízben szolgámmal tartottam akkor is, amikor egy-egy utunkba akadó települést keresett fel, hogy a szükséges apróságokat beszerezze. Első ízben nem akaródzott vele mennem, aggódtam, hogy a lakosokban gyanút kelthet lassan ronggyá foszló viseletemen kívül szokatlan kettősünk is, ám a gubóemberke oly hevesen ráncigált és mutogatott az előttünk fekvő település irányába, hogy engedtem neki, meg aztán amúgy is kíváncsi voltam, milyen úton-módon szerzi be a nélkülözhetetlen árucikkeket. Akkor először jártam ennek a vad vidéknek egy településén, s kezdeti benyomásaim megerősítették, amit már amúgy is sejtettem, az isten háta mögötti Balkánra vetődtem, s ezek szerint legalább kétezer mérföldet tettünk meg a fantasztikus vihar varázsködében.

A falusiak, nem kis csodálkozásomra, ügyet sem vetettek furcsa párosunkra. A kanyargós utcácskákon rongyos gyerekek játszották az ősisnurrjátékot, kis pénzérméket dobáltak egy nádfedeles házikó oldalában, s amelyikük egy másik pénzdarabot eltalált, vagy egyarasznyira megközelített, az zsebre vághatta a nyereményt. Egy közeli sikátor kávéháza előtt rezgő nyakú vének üldögéltek, poharazgattak. Öltözéküket kifakult, ócska egyenruhának néztem, melyről több sorban érdemrendek, cifra kitüntetések lógtak alá. Az aggastyánok riasztóan elavult mordályokat tartottak a kezük ügyében, ezekből, talán, hogy nagyobb nyomatékot adjanak szavaiknak, olykor a környék riadalmára durrogtattak párat a levegőbe. A falucska főterén éppen kirakodóvásárt rendeztek, pezsgett az élet, fülsiketítő volt a lárma. Pergő dudaszóra jó húsban lévő hastáncosnők rázták a csípőjüket, csörgették rézpénzfüzéreiket, pápaszemes kobrák billegtek a kígyóbűvölők előtt, késdobálók demonstrálták veszedelmes művészetüket. Láttam ott egy ketrecbe zárt, legalább ötszáz font súlyú férfit, akinek fülei és orra helyén rózsaszín forradások virítottak, s aki szerény honoráriumért kártyát vetett, és kérdésekre válaszolt. A legnagyobb attrakciónak viszont kétségkívül az én gubóemberkém bizonyult. Amint a vásártér közepére értünk, hirtelen elrugaszkodott a földtől néhány másodpercig, mint egy tollpihe lebegett, aztán kézen állva járkált körbe, eszeveszett pörgettyűként szaltózott a levegőben, s minden földi törvényszerűségre fittyet hányva oly akrobatikus mutatványokat produkált, hogy a közönség lélegzetét visszafojtva figyelte a tripla szaltókat és halálugrásokat. A siker nem maradt el, pengve hullottak a porba a hatszögletű ónpénzek, melyeket én gyűjtöttem össze. Már az első ilyen alkalommal, alig negyedóra leforgása alatt kisebb vagyon gyűlt össze, s aztán a műsorszám végeztével, ami bármelyik elegáns varieté színpadán is zajos tetszést aratott volna, nekiálltunk bevásárolni. A vakmerő terv, miszerint így bekóborolhatnánk a fél kontinenst, vérmes reményekkel töltött el. Mindjárt neki is láttam, hogy a kereskedőknél megfelelő ruházatot vásároljak a magam számára (szolgám elhárította, hogy részére fellépőkosztümöt szerezzünk be). Így egy széles karimájú, vérvörös nemezkalap, egy virághímes mente és egy hozzá illő pepita pantalló birtokosa lettem, vélvén, hogy cirkuszi alkalmazottaknak világszerte ez a módi dukál. Személyes használatra egy tucat batisztzsebkendőt is vásároltam, ezen gubóemberkém jót derült.

Nem számoltam, hány napig vándoroltunk együtt, olykor hatalmas, erődítményszerű épületek tűntek elénk a köves pusztaságban, környékükön lázas készülődés, élénk forgalom, özönvíz előtti tankok, teherautók, csapatszállító járművek, egyszóval intenzív katonai tevékenység zajlott, tanácsosnak láttam elkerülni az ilyen objektumokat.

Egyszer, amikor egy megáradt patakon keltünk át, oly szerencsétlenül léptem, hogy kificamodott a bokám, s jajgatva terültem el a parton. Attól féltem, talán a csontom is eltört, de a gubóember (időközben a nevét is elárulta: Atlia) vállamra helyezte a kezét, hogy megnyugtasson, aztán dagadt bokámat vette szemügyre, és intett, hogy maradjak veszteg. Ezután sebes léptekkel eltávozott valahova, s mikor visszatért, ismeretlen fűféléket pillantottam meg a kezében. Ezeket a növényeket a szájába helyezte, és addig rágta, míg sűrű pép csorgott ki ajkain, majd az így nyert gyógykrémet óvatosan a sárgadinnye-méretűre dagadt bokámra kente, végül növényi szárakkal ügyesen körbetekerte. Már ahogy ezt megcselekedte, mindjárt alábbhagyott a fájó testrész lüktetése, s a forrósága is enyhült. Másnapra a duzzanat szinte teljesen lelohadt, újra sikerült lábra állnom, s bicegve ugyan, de járni is tudtam. Hű szolgám viszont másként képzelte a továbbhaladást, s mielőtt szóhoz juthattam volna, megragadott a karjaimnál fogva, felnyalábolt, majd, mint egy üres batyut, a hátára emelt, s így indult velem fölfelé egy meredek löszoldalon (merthogy löszös vidéken jártunk már). Mondanom sem kell, hogy míg én szolgám nyakából tehetetlenül csüngtem, Atlia gubóemberke meg sem izzadt, nem fújtatott, nem lihegett, hanem mintha csak jelentéktelen kolonc fityegne a hátán, ősi, repetitív munkadalt idéző melódiát dudorászva lendületesen szedte lábait. Másnap hajnalra aztán a csodálatos borogatás hatására teljes mértékig rendbe jöttem, s akárhogy is erősködött gubóemberem, zsörtölődésével mit sem törődve saját lábamon folytattam az utat.

Rég nem számláltam már a napokat és a kalandokat, amelyeket átéltünk, megannyi falut és városkát bejártunk, egy ízben még egy nyilvános kivégzésnek is tanúi voltunk. Az egyik településen ugyanis egy cölöphöz kötözött, idős hölgyet nyúztak a falusiak, szerencsétlen asszony torkaszakadtából üvöltött. Striga, súgta a fülembe Atlia, majd magyarázólag hozzáfűzte: vámpír. Láttunk lángoló városokat, egy óriás szikla fedezékéből kémleltünk egy elkeseredett csatát, melyben degenerált, félholt vagy inkább zombiszerű lények bozótvágókkal, görbe handzsárokkal aprították egymást, s a végére egyetlen túlélő sem maradt. Felléptünk búcsúkon és esküvőkön, mindenféle népünnepélyeken, s mondhatom, szép pénzt zsebeltünk be. Gigantikus porviharokat, özönvízszerű esőket, forróságot és hideget vészeltünk át, aztán egyszer egy zsombékos lapályt magunk mögött hagyva, sűrű fenyvesben ért az este. Úgy aludtam el, hogy a gubóember a tüzet őrizve melankolikus dalt dúdolt nekem, s még álmomban is hallottam szép hangját. Másnap kora reggel ébredtem, de a gubóember mozdulatlanul hevert, még a tüzet sem élesztette fel, s szomorú szemeiből könny szivárgott. Próbáltam lelkesíteni, az érzékien gyönyörű táj felé mutattam, amelyet aznap kellett volna meghódítanunk. Atlia nagy nehezen felemelte a fejét, s a szokásosnál is sápadtabban nézett az előttünk elterülő messziségbe. „Az ott már a magyarok földje” – lehelte,s intett, hogy bátran induljak tovább. Aztán bágyadtan hozzáfűzte: „Sajnos oda már nem tarthatok veled.” „De miért nem?” – kérdeztem megrökönyödve. „Azért, mert most meghalok.” Ettől kissé kétségbeestem, próbáltam serkenteni, hogy induljunk és menjünk. Eszembe jutott, hogy talán tréfál az imposztor, de olyan ünnepélyesen nézett vissza rám, hogy láttam, nem mókázik, s ettől meghűlt ereimben a vér. „Ne felejts el engem, álmaidban visszatérek hozzád” – mondta még, s hogy: „Boldog voltam veled.” Ezután a következő kérést intézte hozzám: „Szeretném, ha, mielőtt meghalok, megcsókolnál!” Ekkor már szemei lecsukódtak, vértelen ajka puhán résnyire nyílt, és görcsös, vágyakozó mozdulattal felém emelte karját. Aztán, mintha csak egy álomban történne, meghatottan mellé térdeltem, ráhajoltam erre a valószínűtlen arcra, és szájammal érintettem halovány, hideg ajkait. Mielőtt vonásai végleg elernyedtek, még egyszer, utoljára elmosolyodott. Nem tudtam róla levenni a szememet, láttam, hogy már nem él, és ekkor, szívből, mint egy gyermek, felzokogtam, és egyre csak a nevét ismételgettem, Atlia, Atlia, én gubóemberkém, miért hagytál magamra?

Mindenütt teremhetnek angyalok, nem erre a földre való lelkek, gondoltam, miután késemmel sírgödröt vájtam a laza erdei talajba, s gyengéden belehelyeztem barátom, hűséges szolgám porhüvelyét. Aztán szívemben mély keserűséggel megindultam a magyarok birodalma felé.

A dombhát kanyargós ösvényén lefelé botorkálva könnyeimen át alig láttam, hova lépek, amikor is, mintha a semmiből, olyan vihar kerekedett, amilyet életemben nem láttam. Mintha a természet így fejezné ki elemi dühét és fájdalmát, s osztozna gyászomban. Amikor azonban a vad fellegek magukkal vitték sistergő villámaikat, s a nap újból kisütött, szinte azonnal megcsapott az alattam elterülő dús rétek illata, a magyar föld mézédes lehelete.

Tartalom

Előhang

I. könyv

II. könyv

I. könyv

II. könyv

I. könyv

II. könyv

I. könyv

II. könyv

I. könyv

II. könyv

I. könyv

II. könyv

I. könyv

II. könyv

I. könyv

II. könyv

I. könyv

II. könyv

I. könyv

I. könyv

I. könyv

II. könyv

I. könyv

II. könyv

I. könyv

II. Könyv

I. Könyv

II. könyv

I. könyv

II. könyv

I. könyv

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Radio Canada Condensed – SIL Open Font License