Szonja German

Három nap egy esztendő

A könyvben szereplő írások nem tartalmaznak tudományos jellegű bizonyítékot vagy megállapítást.
A szereplők véleménye nem minden esetben egyezik a szerző személyes véleményével. A történetek elenyésző részben valós események által ihletettek. A történetek a szerző által kitalált események, a nevek, helyszínek, események, helyzetek teljes mértékben fiktívek, minden esetleges egybeesés a véletlen műve. A szerző és a kiadó semmiféle felelősséget nem vállal a könyv tartalmának félreértelmezéséért. A szerző nem vonható felelősségre semmilyen fizikai, pszichológiai, érzelmi, pénzügyi kárért, beleértve, de nem korlátozva a speciális véletlenszerű, közvetett vagy egyéb károkat.

Jelen könyvet vagy annak részleteit a szerző írásos jóváhagyása nélkül tilos sokszorosítani, reprodukálni, informatikai tároló és visszakereső rendszerben vagy más adatrendszerben tárolni, más nyelvekre fordítani, bármely formában, bármily értelemben vagy eszközzel, elektronikusan, fényképészeti úton, mechanikusan, előadás, hangoskönyv formájában vagy más módon közölni.

Szonja German

Három nap egy esztendő

Emlékmorzsák
és káprázatkócok

Budapest, 2024

© Nyemceva Darja Vjacseszlavovna
(Szonja German), 2024

© Fekete Sas Kiadó, 2024

FEKETE SAS KIADÓ
Alapította Fazakas István 1990-ben.
Az 1795-ben alapított
Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők
Egyesülésének tagja.
1136 Budapest, Pannónia u. 14.
Telefon: +36 1 780 0076
+36 20 9316 669, +36 20 2317 924
E-mail: feketesas@feketesas.hu
Honlap és internetes áruház: www.feketesas.hu
Felelős kiadó: Fazakas István

ISBN 978-615-6168-82-5

Elektronikus könyv:
ElektroPress Studio

Tiszta őrület

Egykori iskolám melletti bérház tágas udvara mai mércémmel nézve – nem is udvar. Kisebb park. Oroszul úgy mondjuk, hogy „szkver”, négyzet alakú parkocska, parkosított tér. Valószínűleg az angolból vettük át. Helyt kapott benne egy jégpálya, rengeteg fa, virágágyások, padok és egy méretes játszótér, közepén a legendás, pirosra mázolt, acél körhintával. Itt állok előtte, pontosan, mint annak idején, valamikor a múlt évezred végén.

Szeretek visszajárni a régi helyekre, nem is annyira nosztalgiázni, annál inkább elemezni és összegezni: hogy is volt, miért úgy, s nem másképp? Szép volt-e vagy nem annyira, s ha kevésbé, akkor miként lehetne másképp a jövőben. Fontos értenem, mit tanít az élet. Most is. Állok, nézelődöm, emlékezem. Magamba szívom a régmúlt idők leheletét. Ebben a zárt élettérben még mindig érezhető… Mintha minden, ami valaha itt elhangzott vagy elgondoltatott, itt maradt volna. Mintha azóta sem találná a ház méretéhez képest igencsak kicsi kapun át a nagyvilágba vezető utat.

Több mint húsz éve nem jártam errefelé. Hirtelen eszembe jut: ezen a játszótéren pörgetett meg osztálytársam, Ványka. Mindent beleadott, annyira, hogy kis híján lerepültem a hintáról. Nagyon megijedtem, sokáig haragudtam rá ezért. Emlékszem, azt mondtam: „Buta vagy!” Pedig messze volt attól. A nyelvtanórákon versenyeztünk Ványkával, ki tud több szót angolul. A tanárnő kedvencei voltunk, nagyon élvezte a szellemi párbajainkat. Sajnos, akármennyire versengtem, Ványát túlszárnyalni nem volt esélyem. Ugyanis nyolcévesen, a második általánosban egyenesen az Egyesült Államokból, azon belül Bostonból érkezett hozzánk, s ahogy tudjuk, utóbbi az Államokon belül is fogalom. Visszatekintve az akkori önmagunkra, nem teljesen értem, miért volt fontos túlszárnyalnom a „passziómat”. Miért küzdöttem oly mohón a piros pontokért? Valóban ennyire fontos volt nyernem? Vagy csak húztuk egymást, fölfelé? Ő engem, én őt, fejlődésre sarkallva egymást? Tanítottuk egymást nyerni, veszíteni, repülni. Mint a kis medvebocsok, ha játékból birkóznak, mi is felkészítettük egymást az életre…

Ivan ártatlan „udvarlása” egyébként abból állt, hogy amikor szünetben kimentem a tanteremből, „I love You” üzenettel díszített, ügyetlenül tépett fecniket dugdosott a hátizsákomba, mindemellett soha nem ismerte el szerzőségét. Mintha nem ismertem volna jellegzetes kézírását, na meg nem látszódtak volna lapozáskor a szakadt hiányok a vonalas füzete lapjain! Vagy húsz évig őriztem ezeket a kincseket. Magam után hurcoltam őket lakcímről lakcímre, országokon át, amíg egyszer a többi iskolai emlékkacattal együtt végleg el nem búcsúztam tőlük. Kulcstartók, matricák, érmék, revelációk… Jól megnéztem, „lefotóztam” őket, egyenként megforgattam ujjaim közt, utoljára, aztán nehéz szívvel, de határozottan beledobtam őket a szemetesbe. A „fényképek” azonban örökre beleégtek a szívembe. Bármikor fel tudom idézni őket.

A tinta színe mindig más volt, hol világos, hol sötétkék, de a „love” és a „You” között mindig lengett egy hosszú összekötő hurok, azon, mintegy ráfűzve, virított egy rózsaszín ceruzával gondosan satírozott szív alakzat. Az övé.

Órák után szisztematikusan kerülgettük az iskolánkkal határos park virágágyásait, valamint esős időben a pocsolyákat. „Szlalomozás” közben Ványka angolul szavalta nekem Lord Byron verseit, amiket vagy értettem, vagy nem. Többnyire nem. Ahogy Ványkát sem, sokszor. Ha nem értettem, elmagyarázta. Egyet kivéve, de erről később…

Esőben Gene Kellyt utánozva, a sétány lámpaoszlopaira „tekeredve”, együtt adtuk elő az 1952-es „Singin’ in the rain” című számát.

„Come on with the rain
I have a smile on my face
I walk down the lane
With a happy refrain…”

Mindezt két esernyővel a kezünkben a szocialista birodalom kellős közepén. Ő – amerikai szabású parkában és még a tengerentúlról hozott, magasított szárú fűzős, taupe színű nubuk félcipőben, vállára hanyagul ejtett, rojtos sáljában. Jól fésülten, könyvvel a hóna alatt – tetőtől talpig tősgyökeres értelmiségi romantikus. Jómagam: úgyszintén, többgenerációs értelmiségi család, absztrakt terekben otthonosan mozgó, de enyhén punkosított sarja – fűzős lakkcipő, vádlimelegítő, lila csipkeharisnya, mickeymouse-os overall, alatta koromfekete tüll miniszoknya, ajkamon lila rúzs, kék szempilla és mindehhez neonsárga hajgumival rögzített égnek álló rövid hajpamacsok. Meglehetősen bohém jelenségnek számítottam a környéken. Ajkamon – „bubble gum”, övéin – líra. Így „jártunk”. Az egyik esős promenádé alkalmával váratlanul tócsába léptem. Ványa műve volt. Konkrétan belelökött a pocsolyába. Nem nagyon, csak éppenhogy… Nem bántam, mert következett a kapcsolatunk csúcspontja, mondhatni kulminációja – az egyetlen alkalom, amikor átkarolt. Ügyetlenül és félszegen, az egész egy szempillantásnyit sem tartott. Nem volt illendő, nem volt mersze, ürügye sem. Kreált hát egyet, minekutána diadalittasan felkiáltott: „Vigyázz, pocsolya!” Ekkor karolt át, „megmentésképpen”. Eme turpisságtól nyomban elolvadt a szívem. Dobogó szívvel, vizes lábbal felé fordultam: „Nagyon cuki vagy. Te kis megmentő!” Erre ő felháborodott: „Légy szíves, ne akassz rám címkéket!” Büszke volt, nem akart kicsi és cuki lenni, szerette volna, ha hősként látom. A legalacsonyabb volt az osztályban, beteg és sánta, úgy nézett ki, mint egy apró veréb az édesanyja által szabott khaki színű kabátjában. Tiszta, ártatlan és fennkölt agapéval voltunk egymás iránt, ahogy csak két testetlen lélek képes egymásért rajongani.

A sors fintora folytán végül megcserélődnek az arculatok: idővel enyémmé válik a konzervatív romantikus, övé a szürreálisan alternatív. Most kettőnk közül én hordom a sálakat és a nubuk, fűzős bokacsizmát. Ő pedig télen szalmakalapot illeszt a súlyosan értelmiségi fejére, zöld harisnyához meg ír szteppcipő dukál.

Ki tudja, meglehet nem csak a külsőségek, de a karaktereink is helyet cseréltek… Anno leginkább csak táncoltam. Ványka sántított, olvasott és írt. Most én olvasok és írok, közben fájlalom a lábamat. Ványka rég elfelejtette a gipszet, minden szabadidejét a sztepptáncnak szánja. Néha úgy tűnik, azóta is egymásban hordjuk a másikat. Arculatcsere, karaktercsere… a megemlékezés különös formája volna? Ha belegondolok, azért van benne valami fennkölt, valami magasztos!

Ha már az emlékeknél tartunk… Ványa szülei sokat perlekedtek, érzékeny ifjú lelke ezt nehezen viselte.

– Állítólag értelmes emberek. Utálom, amikor veszekednek – panaszkodott néhanapján.

– És te mit csinálsz olyankor? – kérdeztem.

– Számolok – válaszolta kurtán.

Arra a kérdésemre, mit értékel a legeslegjobban az emberi viselkedésben, azt felelte:

– A tapintatot és a toleranciát.

Tizennégy évesek voltunk, vagy tán tizenöt. Néha azon tűnődöm, a mai kamaszok digitalizált lelkivilága ehhez a színvonalhoz képest hol lehet, miről társalognak, énekelnek-e az esőben, írnak-e még egymáshoz verseket, olvasnak-e egyáltalán.

Utoljára április huszonkettedikén, a születésnapommal történetesen egybeeső kommunista ünnep alkalmából, kötelező ablakmosás közben láttam Őt a fizika tantermünkben. Szívszakasztó, drámai jelenet volt. Filmbe illő esztétikáját akkori koromnál fogva még nem érthettem.

Azon az emlékezetes évfordulón, miközben habos szivaccsal a kezemben egyensúlyoztam az ablakpárkányon, megéreztem a tarkómon, hogy néznek.

– Hát te meg? Mit csinálsz itt? – fordultam meg kíváncsian.

– Fényképezlek – felelte komolyan Ványka.

– Nincs is fényképezőgép a kezedben! – kacagtam fel hangosan.

De ő csak csendben támasztotta az ajtófélfát.

– Mi ez a tragikum? – kérdeztem.

– Anyám épp az igazgatónál van – mormogta az orra alá recsegő kamaszhangján.

– Hát megint mit csináltál, jómadár?

– Túl okos vagyok.

– Az már igaz – konstatáltam magamban, és fényesre töröltem az ablakot. „Nem kéne ennyit pofáznod!” – szerettem volna hozzáfűzni, de amikor visszanéztem, Ványka már nem volt ott. Nem mentem utána. „Lányok ne fussanak a fiúk után!” – gondoltam, „majd visszajön, ha akar.” Ványkám magával vitte a „fényképeit”, és soha többet nem jött vissza. Legfeljebb az álmaimban.

Már bőven a következő ablakot szappanoztam, amikor a homályos üvegen át láttam őt távozni az iskolából. Rossz előérzettel suttogva kívántam: „Fordulj meg, csak egyszer nézz rám!”, de Ványka nem nézett vissza. A sétányon bandukoló esetlen veréb alakja minden ablaktörlésnél egyre kisebbet sántított, egyre zsugorodott, amíg teljesen el nem tűnt az áprilisi, hétágra virágzó orgonabokrok mögött.

A rá következő, hétfői osztályfőnöki órán értesültünk ama száraz és rideg tényről, hogy Ivan túl okosra sikeredett, így átíratták a főváros másik végébe egy képességeihez méltó, emelt szintű reáltagozatos gimnáziumba. Sokáig sirattam Ványkát, hatalmas, őszinte, kristálytiszta könnyekkel.

Most már belátom, hogy nemcsak eszes volt és művelt, de talán jó értelemben véve koravén is. Tudta, ha másból nem is, hát az irodalomból, hogy kapcsolatunknak, korunknál fogva, nem lehet érdembéli folytatása, hogy az ilyen diákkori rajongások törvényszerűen véget érnek. Nem akarta hát megvárni angyali idillünk unalmas fináléját, inkább „lefotózott” és elsétált. Döntését csak később értettem meg. A sétányunk szerintem azóta sem látott a miénkhez fogható bohém produkciót. S nekem? Nekem meg azóta is minden ablakmosáskor Ványka bölcsessége és angolos távozása jut eszembe.

Újra itt vagyok, az öreg acél körhinta előtt… Nem illene felmásznom rá, felnőtt létemre komolytalan dolog lenne, mégis felmerészkedem. Talán még emlékszik is rám a vén szerkezet, talán még kibír. Ki kell bírnia, elvégre „vörös” acélból készült, egy ilyen hinta nem játék, mondhatni történelmi emlékmű, akár a gízai Szfinx – örökre szól. Mementó…

Óvatosan elrugaszkodom. A hinta nyikorog egyet, a téridő vászna kettéhasad, a világ elmozdul. A múltba vezető „forgóajtón” mintegy kilépve, újból általános iskolai osztálytársaim körében, a szombati nagytakarításon találom magamat. A mi időnkben szombaton még tanítás volt. Annyi engedmény azért járt nekünk, nebulóknak, hogy csak négy óránk volt, és nem írattak velünk dolgozatot. Az ideológia értelmében viszont szombati órák után havi rendszerességgel a szomszédos udvarokba vonultunk ki, közösségi munkára: szemétszedésre, kerítést festeni, ősszel lombtakarításra. Ma már bátran kimondhatom, mi iskolások nem foglalkoztunk az ideológiával. Gereblyézés közben mindig jutott időnk egy kis fogócskára. Tanáraink nemigen szóltak bele, örültek, hogy elfoglaljuk magunkat. Az ideológia pedig úgy szólt, hogy gyerek létünkre azért megyünk szombat délutáni közmunkára, mert együtt építjük a kommunizmust, azaz olyan időket, amikor mindenki annyit tesz bele a közösbe, amennyit bír, és annyit vesz ki, amennyire szüksége van. És ha már nem kell neki az a bizonyos valami, akkor azt becsületesen vissza is szolgáltatja a közösbe. Merthogy magántulajdonra akkor már nem lesz szükség, mindenki nincstelen lesz majd, és mindemellett rejtélyes módon rendkívül boldog. Az okos fölnőttek létesítenek majd olyan automatizált raktárakat, ahonnan bármit ingyen kölcsön lehet majd venni. Mindenki vidám lesz és tudatos, és csak addig használja majd a kölcsönbe kapott mixert, amíg mixel, és színház után azonnal visszaszolgáltatja majd a ruhatárba a nercbundáját. Bocs – bundánkat! Merthogy közös lesz majd minden. Eszembe jut egy jelenet a Vukból. Az egyik tyúk panaszkodik a másiknak:

– Te komámasszony, a róka az éjjel elvitte a férjemet!

Erre a másik csirke:

– A férjünket, drágám!

Elnézést a kitérőért, de értjük az abszurditást, ugye… Mi gyermekek nem voltunk tisztában ennek a disztópiának lélektani, logisztikai vagy éppenséggel higiénés „implikációival”, de azért bennünk is felsejlett ám egy-két sarkalatos kérdés. Többek közt a beszerzés kérdésköre. Gondoskodik-e majd az állam az aktuális árukészlet frissítéséről? Milyen áruhoz jutunk majd vásárlási lehetőség híján? Használt cipőhöz, használt ruhához, ütött-kopott játékhoz? Mi lesz az ajándékozással? Az én mackóm kinek lesz a mackója? Ha nem enyém, akkor bármikor bárki elveheti tőlem? És ki mondja meg, meddig játszhatok vele? A cipőt is levehetik a lábamról?

– Állj meg, kislány! – szólt a fáma: – addigra az emberiség olyan illedelmes, értelmes és intelligens lesz, hogy minden egyes lélek, még a tiédhez hasonló, gyermeki is, pontosan fel tudja majd mérni a határokat és a szükségletek aktuális állását.

Azt magyarázták, hogy a jövőben mindenki békében és totális egyetértésben fog élni, úgynevezett kommunákban. A békével szemben nem támasztottam kifogásokat, de a kommunához már akkor sem volt kedvem. Nem fájt a fogam olyan társadalomra, amely szívesen mos majd közös alsóneműt közös mosógépekben, s mit sem törődve a szagokkal és a lábgombával, széles mosollyal hord majd second hand lábbelit. Mert biztos a cipőket is kifertőtlenítik majd, és a lábgombára is lesz majd gyógyszer… Nem tudtam elképzelni, hogy okos és nemeslelkű gyerekek önként és dalolva adják tovább a kedvenc mackójukat, hadd nyálazza a következő generáció! A „Sebaj, kimossuk a játékokat, a cipőket, a ruhákat, a hiteteket, kifertőtlenítjük az irodalmat, a történelmet, és megmondjuk, hogyan legyetek értelmesek, sikeresek és boldogok!” perspektívától ez az egész „szupermosás” már zsenge korom ellenére is erősen kérdésesnek és gyanúsnak tűnt nekem. De hát olyan felemelő érzés valamit közösen építeni, valahová közösen igyekezni és lelkesedni! Valóban jó, ezt ma is vallom. A közösség iránti vágy emberi és természetes. És az észszerű újrahasznosítás is üdvös. Ezért ott a körhintán, igen, azon a bizonyos körhintán, a tizenéves szőkeségem belelkesedett. Mit is tehetett volna, DNS-ébe volt írva, hogy lelkesedni jó és főleg időszerű.

Ott, azon a szóban forgó játszótéren, egy ilyen szombati közmunkán, két fogócska közt elragadott a munka heve. Jól megragadtam hát a nyírfa seprű hosszú nyelét, és pár percen belül büszkén prezentáltam két tekintélyes kupac illatozó avart. Úttörői elégedettséggel eltelve és izzadságtól nedves kezekkel odaléptem a padokon trécselő tanári karhoz:

– Tanár úr, jelentem: rend a lelke mindennek! Tessék parancsolni! – utaltam a tőlem balra szaporodó levélhegyekre.

– Mi van? Neked viszket a legjobban? Miért nem mész inkább hintázni? – lombozta le a lelkesedésemet tornatanárunk, Andrej bácsi.

– Ne tessék haragudni, tanár úr, de ha hintázunk, ebből soha nem lesz kommunizmus – zúdítottam rá gyermeteg őszinteségemet.

– Na… eridj, ne okoskodjál itt nekem! Mosd meg a maszatos arcodat, és menj játszani! Ki látott még ilyet!? A kis sztahanovista…!

A tanári kar hangos és őszinte nevetése komolyan megingatta a fényes kommunista jövőbe vetett, amúgy is gyenguska lábakon álló hitemet.

Egy másik, ugyanazokból az időkből való hasonló esetre is emlékszem, amikor jó tanulmányi eredményeimért cserébe felfoghatatlan kitüntetésben lehetett részem. Meghívást kaptam – meg nem mondom pontosan, micsodára –, úgy rémlik: országos pionír-, azaz úttörőkongresszusra. Hatalmas belvárosi hacacárénak néztem elébe! Hangszórókból áradó indulók, parádés uniformisaink, virító műselyem nyakkendőink és színes jelvényeink csillogása felemelően hatottak plasztikus kiskamasz lelkemre. De a mámorom itt sem lehetett tartós. A gyűlést ketten voltak hivatottak megnyitni. Két látványosan túlkoros úttörő „pajtás”: egy negyven körüli, durván molett, idétlenül miniszoknyás hölgyeményesség és egy igencsak érett, ezüst halántékú úriember. Mindketten természetesen pionír egyenruhában és hozzá való téglavörös műselyem nyakkendőben, „ahogy illik”, idióta, gyermeteg hangon gügyögtek nekünk a színpadról. Hogy miről beszéltek, azt nem lehetett érteni. Akkor sem lehetett volna, ha értelmes lett volna, mert a vizuális élmény groteszk abszurditása mindent vitt. A teremben a kezdeti meghökkenés csendjét neurotikusan görcsös röhögés váltotta fel. A gyerekek már csak őszinték. Humor ide vagy oda, semmit nem értettünk abból a fenomenális agymosásból, amit a pódiumon lezavartak a tiszteletünkre. Az egész összeröffenésből nem maradt más, mint egy kellemetlen zsigeri érzet: a kapitális átverés érzete.

Az átverés kísértete egyébként gyakorta látogatott meg minket. Így vagy úgy, előbb vagy utóbb, mindenkit utolért. Azokat is, akik a létrán felül álltak, és azokat is, akik a létrát alulról tartották. Utóbbiakat nyilván többször, előbbieket kevesebbszer, de őket aztán rendesen.

Egyik nagyon kedves általános iskolai osztálytársam, kiváló megfigyelő- és analitikai készségének köszönhetően, tiszta vizet szeretett volna önteni a pohárba. Mindannyiunk közös poharába. Valamit nem értett szegényke, a józan paraszti esze egyszerűen és teljes mértékben, jogosan hiányolta a logikát, ezért következő kérdéssel fordult hozzám:

– Figyelj, nálunk mindenki egyenlő, ugye? Miért van az, hogy nektek mindenetek megvan, nekünk meg nincs?

Mivel nyolcévesen magam se tudtam erre a választ, csak engem a bőség zavarában talán nem foglalkoztatott a kérdés, ezért csupán annyit mondtam:

– Nem tudom, majd megkérdezem otthon.

Meg is kérdeztem. A Nagyi nem gondolkodott sokat. Most sem szabott határt a cinizmusának:

– Mondd meg a kis bestiának, hogy nem dolgoznak elég jól a szülei.

– De hát, mama, én biztosan tudom, hogy ez nem igaz! Az anyukája nálunk szokott felmosni, nagyon ügyes.

– Akkor mosson fel jobban! – szólt az ideológiai posztulátum.

Az ígéretes próféciát és vele együtt a felvázolt jövőkép elérésére hivatott kívánatos stratégiát naivan továbbítottam az osztálytársamnak. Ő a maga részéről kifejtette otthon a javaslatokat, amire a jogosan felháborodott anyukája bepanaszolt engem az igazgatónál. Két napra rá a tanáriban gyűltünk össze: a két ártatlan gyermek, a felmosástól és a felháborodástól kipirult takarítónéni, valamint a nagyi. A nagyanyám egyébként betegesen sportot űzött a hatalmi játszmákból, ezért természetesen késett. Hiányában az igazgatóiban négyen „szívtuk” az igazság bizonyítékául szolgáló dohos felmosórongy páráját, míg végül a takarítástól még nedves padlón hallatszott a nagyságos asszony Högl lakkcipőinek nem éppen joviális kopogása. Ezerkilencszáznyolcvanhármat írtunk.

– Tiszta őrület! Ilyen vizesen hagyni a padlót! Hiszen ez balesetveszélyes! – rontott be az igazgatóhoz, maga után húzva a mindent átható és egyben felülíró Yves Saint Laurent Opiumjának orientális illatfelhőjét. – Ti most kimentek, gyerekek, mindketten! – intézkedett a füstösre színezett, erősen túlméretes, hetvenes évekbeli szemüvege mögül.

Az igazgatót beburkolta a mámorító parfümfelhő, köpni-nyelni nem tudott a meglepetéstől, mi ketten gyerekek pedig illedelmesen kifáradtunk a folyosóra. Nem tudni, mi hangzott el az ajtók mögött, feltételezem, hogy sem az igazgató, sem az anyuka nem juthatott lényegében szóhoz. A „találkának” hamarosan vége lett, és pár hétre rá az igazgatót lefokozták tanfelelőssé. Hát valóban… tiszta őrület!

A világ megvár

A hegy lábánál levő kicsinyke téren egy asszony ül a padon. Az őszi napsugarak simogatják békés arcát. Nem siet, már nincs is hová. Nem mintha magányos lenne, vagy ne lenne kihez hazamennie, pusztán egy ideje megfogyatkoztak mindennapjaiban a sürgős teendők. Van az úgy, hogy az ember észrevétlenül átmegy, mintegy átsiklik egy másik, soron következő életszakaszba. Már nem rohan összevissza, rohant eleget, sokszor erőn felül. Helyénvaló is volt így, nem is tudott volna másképp, de most elfáradt. Már nem szalad, nem siet, nem igyekszik mindenhová elsőnek odaérni, és ha nem ér oda elsőnek, már nem is zavarja. Odaér később, „ami késik – nem múlik.”