CHARLOTTE LINK

A másik gyermek

Charlotte Link

A másik gyermek

A mű eredeti címe

Das andere Kind

Copyright © 2009 by Blanvalet Verlag,

a division of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH,

München, Germany

Hungarian translation © Tihor Szilvia

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

TIHOR SZILVIA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 675 9

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő SZABÓ PIROSKA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

1970. december 19., szombat

Tudta, hogy sürgősen el kell tűnnie innen.

Hogy nagy veszélyben van: ha a magányos farm lakói meglátják, vége.

Már éppen elérte az udvar kapuját, hogy sietve nekivágjon az autóhoz vezető lejtőnek, amikor egyszerre, a semmiből ott termett előtte a férfi. Magas volt, és nem olyan ápolatlan, mint amire egy ilyen elhanyagolt helyen számítana az ember. Farmernadrágot és pulóvert viselt. Ősz haja egészen rövidre volt nyírva. Világoskék szemében nyoma sem látszott semmiféle érzelemnek.

Semira csak abban reménykedhetett, hogy a gazda nem látta meg, amikor a pajták mögött járt. Talán csak szemet szúrt neki az autója, és meg akarta nézni, ki kódorog errefelé. Egyetlen esélye volt: ha el tudja hitetni vele, hogy nem látott semmit, és teljesen ártalmatlan. Amit kalapáló szíve és remegő térde igencsak megnehezített. Akármilyen csípős hideg volt ezen a decemberi késő délutánon, az arca mégis verejtékben úszott.

A férfi hangja éppolyan jeges volt, mint a tekintete:

– Mit keres itt?

Semira mosolyogni próbált, de érezte, hogy remeg a szája.

– Hála a jó égnek! Már azt hittem, nincs itt senki...

Az ismeretlen tetőtől talpig végigmérte. Semira megpróbálta elképzelni, milyennek láthatja. Kicsi, vékony, a húszas évei végén járó nő, jó melegen felöltözve, hosszúnadrágban, bélelt csizmában és vastag anorákban. Fekete haj, fekete szem, sötétbarna bőr. Remélhetőleg nincs különösebben baja a pakisztániakkal. És remélhetőleg nem veszi észre, hogy az előtte álló pakisztáni menten elájul a félelemtől. Csak meg ne sejtse, mennyire retteg tőle! Semirának az a nyomasztó érzése támadt, hogy ez az ember képes kiszagolni a félelmet.

A férfi a domb lábánál fekvő liget felé intett a fejével.

– A maga autója?

Nagy hiba volt ott lerakni. Túl szellősen állnak a fák, lombjuk sincs, így semmit sem takarnak. Bizonyára meglátta a kocsit egy emeleti ablakból, és szöget ütött a fejébe a dolog.

Ostobaságot csináltam. Idejöttem anélkül, hogy bárkinek szóltam volna róla. Aztán meg képes voltam egy olyan helyen leparkolni, amit látni lehet erről az istenverte farmról.

– Az a helyzet, hogy... eltévedtem – dadogta. – Fogalmam sincs, hogy kerültem ide. És akkor megláttam a házat, és gondoltam, megkérdezem, hogy...

– Hogy?

– Nem vagyok ismerős errefelé. – Természetellenesen magasnak és élesnek hallotta a saját hangját, de végül is a másik nem tudhatja, milyen szokott lenni. – Én igazából...

– Hová indult?

Hirtelen semmi sem jutott eszébe.

– Igazából... jaj, hogy is hívják azt a helyet...?

Megnyalta kiszáradt ajkát. Ez a férfi egy pszichopata. Nemcsak hogy börtönben volna a helye, hanem egyenesen szigorított fegyházban. Nem lett volna szabad egyedül idejönnie. Senki sincs itt, aki segíthetne neki. Nagyon is jól tudta, mennyire magára van hagyatva ezen az elszigetelt, isten háta mögötti helyen. Ameddig a szem ellát, sehol egy másik farm, sehol egy árva lélek.

Nem követhet el több hibát. Végre beugrott egy helységnév:

– Whitby... Whitbybe tartok.

– Akkor elég rendesen eltávolodott a főúttól.

– Igen. Én magam is kezdtem így érezni.

Ismét mosolyt erőltetett magára. A férfi nem viszonozta a gesztust. Fagyos tekintetét Semirára szegezte, aki a máskülönben érzelemmentes szempárban most határozottan bizalmatlanságot érzett. Gyanakvást, amely percről percre erősödni látszott a párbeszédük nyomán.

El kell tűnnöm innen!

Legszívesebben futásnak eredt volna, de erőt vett magán, és ott maradt.

– Meg tudná esetleg mondani, hogyan jutok vissza a főútra?

A farmer nem válaszolt. Jeges tekintetével szinte keresztüldöfte. Semira életében nem látott még ilyen hideg szempárt: mintha nem is lenne már benne élet. Még szerencse, hogy sál takarja a nyakát. Érezte, ahogy az álla alatt hevesen lüktet egy ér.

A hallgatás kezdett túlságosan hosszúra nyúlni. A férfi gondolkodott. Nem bízott ebben az apró nőszemélyben. Fontolgatta, vajon mekkora veszélyt jelenthet számára. Úgy vizslatta, mintha megpróbálna belelátni a gondolatai legrejtettebb zugaiba.

Aztán egyszerre csak megvetés tükröződött az arcán, és a földre köpött.

– Pakik – morogta. – Újabban már Yorkshire-t is ellepitek?

Semira hátrahőkölt. Vajon tényleg egy rasszistával áll szemben, vagy csak provokálja, hogy kihozza a sodrából, és kiugrassza a nyulat a bokorból?

Tegyél úgy, mintha ez egy teljesen hétköznapi helyzet lenne!

Érezte, hogy a sírás fojtogatja, és akaratlanul felhördült. Ez itt a legkevésbé sem hétköznapi helyzet. Ki tudja, meddig lesz még képes úrrá lenni a kitörni készülő pánikon?

– A... a férjem angol – bökte ki.

Máskor nem tett volna ilyet. Nem volt szokása John háta mögé bújni, amikor a bőrszíne miatt támadások érték. De az ösztöne azt súgta, most nincs más választása. Az ellenfele ebből tudni fogja, hogy férjnél van, és ha történik vele valami, hiányolni fogják. Méghozzá olyasvalaki, aki nem idegen ebben az országban, és aki rögtön tudja, mi a teendő egy személy eltűnésekor. Olyasvalaki, akit komolyan vesznek a rendőrök.

Nem tudta megállapítani, van-e bármilyen hatása a kijelentésének.

– Takarodj!

Ez a pillanat nem alkalmas rá, hogy kikérje magának az udvariatlan hangnemet. Sem arra, hogy vitába szálljon a faji megkülönböztetésről. Most menekülni kell, aztán irány a rendőrség.

Megfordult és elindult. Bár legszívesebben futásnak eredt volna, ellenállt a kísértésnek, és minden erejét összeszedve igyekezett nyugodt, egyenletes léptekkel haladni. Azt a benyomást kell keltenie, hogy megsértődött. Nem szabad elárulnia, hogy halálra van rémülve.

Még csak négy-öt lépést tehetett meg, amikor a férfi hangja megállította:

– Hé! Várj csak!

Semira megtorpant.

– Igen?

A férfi olyan közel lépett hozzá, hogy érezte a leheletét. Cigaretta és savanyú tej szaga áradt belőle.

– Hátul jártál, a pajtáknál, igaz?

A nő nyelt egyet. Az egész testét kiverte a verejték.

– Milyen... milyen pajtáknál?

A férfi rezzenéstelen tekintettel nézte. Ki lehetett olvasni a szeméből: látja rajta, hogy tudja. Hogy ismeri a titkát.

Semira rohanni kezdett.

2008. július 16., szerda

1

Éppen távozni készült a Friarage Schoolból, hogy átsétáljon az utca túloldalán lévő szállására, amikor megpillantotta a nőt. A nyitott ajtóban állt, és láthatóan nem bírta rászánni magát, hogy kilépjen a szakadó esőbe. Nem sokkal hat előtt járt az idő, ilyenkor nyáron általában még jócskán világos van, de ma szokatlanul korán sötétedett. Napközben tikkasztó hőség volt, majd heves zivatar tört ki Scarborough felett, mostanra pedig már úgy tűnt, az egész világot elöntötte a felhőszakadás. Az iskolaudvar kiürült. A hepehupás aszfalton hatalmas tócsák keletkeztek. Az eget fenyegetően tornyosuló szürkéskék felhők borították.

A nő lábszárközépig érő, virágmintás ruhát viselt – kissé divatjamúlt volt, de azért jól illett a meleg naphoz, legalábbis a vihar kitörése előtt. Hosszú, sötétszőke haját copfba fonva hordta, a kezében pedig valami bevásárlótáska-féleséget cipelt. Tudtommal nem tartozik a tantestülethez, gondolta a férfi. Talán még új itt. Vagy valamelyik tanfolyam résztvevője.

Volt benne valami, ami arra késztette a férfit, hogy közelebb lépjen hozzá, sőt esetleg meg is szólítsa. Alighanem a szokatlanul régimódi megjelenése. Úgy saccolta, a húszas évei elején járhat, de feltűnően elütött a vele egykorú nőktől. Nem mintha férfiként felvillanyozta volna a látványa, de valahogy mégis megragadta a tekintetét. Ha egy ilyen nővel találkozik az ember, az az érzése támad, hogy látnia kell az arcát. Hallania a hangját. Meg kell bizonyosodnia róla, vajon tényleg ennyire elüt-e a saját korától, a saját generációjától.

Őt legalábbis rendkívül izgatták ezek a kérdések. Elbűvölték a nők, és mivel már szinte minden típust ismert, leginkább a szokatlan nők bűvölték el.

Odalépett elé, és megszólította:

– Nincs esernyője?

Ez ugyan nem volt valami eredeti beszédtéma, de tekintettel az özönvízszerű esőre, adta magát a kérdés.

A nő nem vette észre a közeledtét, így a hangjára ijedten összerezzent. Szembefordult a férfival, aki rögtön belátta a tévedését: nem a húszas évei elején járt, hanem legalább jó harmincas volt, ha nem több. Szimpatikusnak, de teljesen jelentéktelennek látszott. Sápadt, festetlen arc, se nem szép, se nem csúnya, inkább az a fajta, amire két perc múlva már nem is emlékszik az ember. A haja rendetlenül félresimítva magas homlokából. Láthatóan nem az a fajta volt, aki szándékosan akar különbözni, hanem egész egyszerűen halvány fogalma sem volt róla, hogyan tehetné csinosabbá és vonzóbbá a megjelenését.

Kedves, félénk teremtés – foglalta össze a benyomásait a férfi, az érdeklődés legapróbb szikrája nélkül.

– Tudhattam volna, hogy esni fog – mondta a nő. – De reggel, amikor elindultam, még akkora kánikula volt, hogy nevetséges ötletnek tűnt az esernyő.

– Hová kellene eljutnia?

– Tulajdonképpen csak a Queen Street-i buszmegállóba. De mire odaérek, bőrig ázom.

– Mikor megy a busza?

– Öt perc múlva – felelte a nő csüggedten –, és ma már nincs több járat.

Nyilván valamelyik Scarborough környéki kis porfészekben lakik. Amint átlépi az ember Scarborough határát, máris vidékre érkezett. Minden átmenet nélkül egyszer csak ott találja magát a semmi közepén, egy kis faluban, ahol nincs más, csak néhány elszórtan álló farm, és csapnivaló a buszközlekedés. Este hatkor megy az utolsó járat? A fiatalok a kőkorszakban érezhetik magukat.

Ha szép és fiatal lenne a hölgy, egy percig sem habozna felajánlani a segítségét. Örömmel hazafuvarozná. De előbb megkérdezné, van-e kedve meginni vele valamit odalent, valamelyik kikötői pubban. Csak késő este lesz egy találkozója, ami egyébként sem túl fontos, és semmi kedve addig az utca végében lévő albérletben unatkozni.

De hogy az egész estét egy ilyen vénlánnyal töltse egy kocsmában, egy pohár bor mellett, a halovány ábrázatát bámulva – nos, ez a lehetőség csöppet sem volt csábító.

Ennél alighanem még a tévé is szórakoztatóbb. De valamiért mégsem tudta megtenni, hogy csak úgy otthagyja ezt a nőt, futva átvágjon az udvaron, majd tovább, egészen hazáig. Olyan... elveszettnek látszott.

– Hol lakik?

– Staintondale-ben.

A férfi a szemét forgatta. Staintondale, na igen, azt ismeri! Egy országút, egy templom és egy posta, ahol alapvető élelmiszerek is kaphatók, meg tucatnyi képes újság. Néhány ház. Egy piros telefonfülke, amely egyúttal buszmegállóként is funkcionál. Távolabb pedig a farmok, amelyeket mintha csak úgy szétszórtak volna a tájban.

– A staintondale-i buszmegállótól még biztosan jó sokat kell gyalogolnia – jegyezte meg.

A nő szomorúan bólintott.

– Igen, még majdnem félórányi gyalogút.

Nem kellett volna megszólítania. Valami azt súgta neki, hogy a nő érzékelte a csalódását, és hogy ez az egész helyzet fájdalmasan ismerős számára. Nyilván gyakran megesik vele, hogy messziről felkelti egy férfi figyelmét, de amint az illető közelebb lép hozzá, rögtön szertefoszlik a varázs. Talán most is megsejtette, hogy ha csak egy kicsit is izgalmasabb lenne, ez a férfi felajánlaná a segítségét – de már nagyon is jól tudja, hogy ebből sem lesz semmi.

– Tudja, mit? – szólalt meg a férfi sietve, még mielőtt az önzése és a kényelmessége felülkerekedett volna az jószívűségi rohamán. – Nem messze, az utca végében parkolok az autómmal. Ha szeretné, gyorsan hazaviszem.

A nő hitetlenkedve nézett rá.

– De... az nincs olyan közel... Staintondale...

– Tudom, merre van – vágott közbe –, de az elkövetkező néhány órában nincs semmi dolgom, és belefér egy kis kiruccanás vidékre.

– Hát, nem is tudom, ilyen időben... – jegyezte meg a nő kételkedve.

A férfi elmosolyodott.

– Jobban teszi, ha elfogadja az ajánlatomat. Először is, mert a buszát valószínűleg már úgysem érné el. Másodszor pedig, mert ha mégis sikerülne, holnapra vagy legkésőbb holnaputánra csúnya megfázást szedne össze. No, mit gondol?

A nő tétovázott, szemmel láthatóan nem bízott benne.

Talán azon tűnődik, mi készteti erre a felajánlásra. Nyilván elég reálisan látja a világot ahhoz, hogy tudja: a magafajta nő nemigen hozhatja lázba az ilyen jóképű férfit, aki általában tetszik a másik nemnek. Valószínűleg azt gondolja róla, hogy vagy szexuális ragadozó, és be akarja zárni az autójába, hogy kényére-kedvére kihasználhassa, vagy pedig jótét lélek, aki szánalomból segíteni akar rajta. Egyik alternatíva sem lehet túl biztató számára.

– Dave Tanner – mutatkozott be, és kezet nyújtott. A nő tétovázva megfogta. Meleg és nyirkos volt a tenyere.

– Gwendolyn Beckett.

A férfi elmosolyodott.

– Akkor hát, Mrs. Beckett...

– Miss – javította ki a nő sietve. – Miss Beckett.

– Szóval, Miss Beckett. – A karórájára pillantott. – A busza egy perc múlva indul. Azt hiszem, ezzel el is dőlt a kérdés. Felkészült rá, hogy keresztülvágtázzon az udvaron, aztán fusson még néhány métert az utcán felfelé?

Gwendolyn bólintott. Rá kellett döbbennie, hogy nemigen van más választása, úgyhogy megragadta a felkínált mentőövet.

– Tartsa a feje fölé a táskáját – javasolta Dave –, az védi valamennyire.

Rohanni kezdtek egymás mögött, átvágva a pocsolyákban úszó iskolaudvaron. A kovácsoltvas kerítés mellett sorfalat álló fák meghajoltak a szakadó eső alatt. Bal kéz felől a vásárcsarnok épülete magasodott, katakombaszerű föld alatti folyosóival, ahol az egymás mellett sorakozó üzletekben a sok giccs között elvétve valódi kincsekre lehetett bukkanni. Jobbra egy-egy kis utca nyílt, bennük keskeny, vörös téglás sorházak álltak katonás rendben, fehérre mázolt ajtajukkal.

– Erre – mutatta a férfi, és futottak tovább a házak mellett, amíg oda nem értek az utca bal oldalán parkoló, rendkívül rozsdás kék Fiathoz. Dave kinyitotta az ajtaját, és megkönnyebbült sóhajjal vágódtak be az első ülésekre.

Gwendolyn hajából csorgott a víz, a ruhája vizes felmosórongyként tapadt a testére. Már ez alatt a néhány méter alatt is bőrig áztak. Dave megpróbált tudomást sem venni arról, hogy a lába vízben tocsog.

– Ez hülye ötlet volt – morgott. – Egyedül kellett volna elmennem az autóért, és az iskolánál felvenni magát. Akkor nem ázott volna el ennyire.

– Ugyan már! – A nő végre elmosolyodott. A fogai szépek, állapította meg a sofőrje. – Nem vagyok cukorból. És még mindig sokkal jobban járok így, hogy házhoz visz, mint ha busszal kellett volna keresztülzötyögnöm a vidéken, és aztán még gyalogolni egy csomót. Nagyon köszönöm.

– Szívesen – válaszolta Dave.

Éppen harmadszor indítózott, ezúttal sikerrel. A motor hörögve beindult, az autó végre engedelmeskedett. Két ugrással az utcán termett, és zötyögve útnak indult.

– Mindjárt jobb lesz – mondta a férfi –, csak be kell járatódnia. Már az is nagy szerencse, ha a következő telet sikerül átvészelnem ezzel a tragaccsal.

A motor ekkorra már egyenletesebben kezdett brummogni. Ez most már biztosan össze fog jönni. Az autó eljut Staintondale-be és vissza.

– Mit csinált volna, ha nem sikerül elérni a buszt, és velem se találkozik?

Nem mintha különösebben érdekelte volna Miss Beckett személye, de félórás út állt előttük, és nem szerette volna kínos csendben tölteni ezt az időt.

– Felhívtam volna apámat – felelte Gwendolyn.

A férfi gyors oldalpillantást vetett rá. Ahogy az apjáról beszélt, a nő hangja megváltozott: melegebb lett, kevésbé távolságtartó.

– Együtt él az édesapjával?

– Igen.

– És az édesanyja...?

– Anyám fiatalon meghalt – felelte Gwendolyn, és a hangjából érezni lehetett, hogy nem szeretne többet beszélni a témáról.

Apuka egy szem lánya, aki nem képes leválni, állapította meg Dave. Legalább harmincéves, és még mindig apuci számára az egyetlen férfi. Mindenkinél nagyobb. Mindenkinél jobb. Senki fia nem mérhető hozzá.

Feltehetően mindent megtesz azért, akár tudatosan, akár tudattalanul, hogy apuci tökéletes kislánya legyen. Vastag szőke copfjával, régimódi virágos ruhájában apja fiatal korának nőtípusát testesíti meg, a múlt század ötvenes éveiből vagy a hatvanas évek elejéről. Az apjának akar tetszeni, aki valószínűleg nem rajong a miniszoknyáért, az erős sminkért és a rövid hajért. Ugyanakkor híján van mindenfajta nőiességnek.

Azért az ágyba valószínűleg nem feltétlenül az öreggel kívánkozna, gondolta.

A férfi érzékeny antennáival észlelte, hogy utasa inkább témát váltana, úgyhogy elébe ment.

– Én egyébként a Friarage Schoolban tanítok – mondta –, de nem gyerekeket. Esténként felnőttképzés zajlik az intézményben. Francia- és spanyolnyelv-órákat tartok, amiből tűrhetően megélek.

– Akkor maga nagyon jól beszéli ezeket a nyelveket, ugye?

– Gyerekkoromban hosszabb ideig éltem Spanyolországban és Franciaországban. Apám diplomata volt.

Tisztában volt vele, hogy az ő hangja aztán semmiféle meleg árnyalatot nem kap az apja említésekor. Inkább azon kellett igyekeznie, hogy ne legyen tele gyűlölettel.

– De én mondom magának, nem sok élvezet van abban, amikor az embernek hetente három-négy estén át el kell viselnie, hogy egy rakás tehetségtelen háziasszony teljesen kifordítja magából ezt a két gyönyörű hangzású, kifejező nyelvet.

Zavartan felnevetett, mert rájött, milyen tapintatlan lehetett.

– Ne haragudjon! Nem jutott eszembe, hogy talán maga is valamelyik nyelvtanfolyamon vesz részt, és rossz lehet hallani, hogy ilyeneket mondok. Három kolléganőm is tart kurzusokat.

Gwendolyn megrázta a fejét. Az autóban félhomály uralkodott a szakadó eső miatt, de a férfi így is látta, hogy elpirult.

– Nem – mondta –, én nem nyelvtanfolyamra járok. Hanem...

Nem a férfira nézett, hanem az ablakon bámult kifelé. Elérték a Scarborough-ból észak felé kivezető utat. Az ablakon át sorházakat és szupermarketeket látott elsuhanni, autószervizeket és lehangoló pubokat, a vízözönben elmerülni látszó lakókocsiparkot.

– Az újságban olvastam – kezdte szinte suttogva –, hogy a Friarage Schoolban... Hát, hogy szerda délutánonként lesz egy tanfolyam, ami... három hónap alatt...

Ezen a ponton elakadt.

Dave-nek végre leesett a tantusz. Hiszen erre magától is rájöhetett volna! A tantestületben tudtak erről az új lehetőségről. Hát persze, szerdánként tartják. Fél négytől fél hatig. Ma volt az első alkalom. És ez a Gwendolyn Beckett tökéletesen megtestesíti azt az embertípust, amely számára a tanfolyamot indították.

– Igen, hallottam róla – sietett a segítségére, és igyekezett úgy tenni, mintha a világ legtermészetesebb dolgáról lenne szó. Mintha igazán semmi nem lenne abban, hogy valaki egy olyan tanfolyamon vesz részt, amelyet kiknek is tartanak? Mamlaszoknak? Balfékeknek? Lúzereknek?

– Ez olyan... önérvényesítésről szóló tanfolyam, ugye?

A nő arcát most egyáltalán nem láthatta, de sejtése szerint paprikapiros színt öltött.

– Igen – felelte csendesen. – Erről van szó. Meg kell tanulnunk legyőzni a gátlásosságunkat. Közeledni másokhoz. Úrrá lenni... a félelmeinken.

Ekkor a férfi felé fordult.

– A maga szemében mindez biztosan ostobaságnak tűnik.

– Egyáltalán nem. Ha úgy gondolja az ember, hogy valami nehezen megy neki, azzal kezdenie kell valamit. Sokkal értelmesebb dolog, mint tehetetlenül ülni egy sarokban, és siránkozni. Ezen ne is rágódjon! Egyszerűen csak próbálja meg a lehető legtöbbet kihozni ebből a tanfolyamból.

– Igen – felelte Gwendolyn kissé csüggedten. – Azon vagyok. Tudja... nem mondhatnám, hogy túlzottan boldog életem lenne.

Megint az ablak felé fordult, Dave pedig nem merte tovább faggatni.

Hallgattak.

Az eső egy kicsit alábbhagyott.

Amikor Cloughton központjából elkanyarodtak Staintondale felé, szinte egyik pillanatról a másikra tisztulni kezdett az ég. A felhők között utat törtek maguknak a lemenő nap sugarai.

Dave egyszerre csak furcsán feszültnek érezte magát. Izgatottnak. Ébernek. Valami azt súgta neki, hogy egy új fejezet kezdődött az életében. És a változás mintha a mellette ülő nővel lenne kapcsolatos.

De az is lehet, hogy valami mással.

Nyugalomra intette magát. Nyugodtnak és óvatosnak kell maradnia.

Nem követhet már el túl sok hibát az életében.

2

Amy Millsnek kellett a pénz, amit bébiszitterként keresett. Máskülönben eszébe sem jutott volna elvállalni, de nagyrészt kénytelen volt saját maga finanszírozni a tanulmányait, így aztán nem lehetett túl válogatós. Nem mintha olyan rossz lett volna egy idegen lakásban tölteni az estét, és olvasni vagy tévét nézni, közben pedig egy alvó gyerekre vigyázni, akinek a szülei még nem értek haza. A gond csak az volt, hogy így rendszeresen későn feküdt le, ráadásul utált sötétben hazamenni. Legalábbis ősszel meg télen. Nyáron sokáig világos volt, és a Yorkshire keleti partvidékén fekvő városka utcáin – a Scarborough-ban tanuló diákok miatt – gyakran még az esti órákban is nagy volt a jövés-menés.

Ezen az estén azonban más volt a helyzet. A délutáni vihar és a nagy zuhé elől mindenki bemenekült a házakba, az utcák kiürültek. A nappali forrósághoz képest a levegő is igencsak lehűlt. Kellemetlen, szeles idő volt.

Senki sem lesz az utcákon, gondolta Amy rosszkedvűen.

A szerdákat Mrs. Gardnernél töltötte, jobban mondva az ő négyéves kislányánál, Lilianánál. Mrs. Gardner egyedülálló anya volt, aki mindenféle munkát elvállalt, hogy valahogy el tudja tartani saját magát és a gyermekét. Szerda esténként a Friarage Schoolban tartott franciakurzust. A tanfolyam kilenckor véget ért, de utána mindig elment még a tanítványaival inni valamit.

– Egyébként sohasem mozdulok ki – magyarázta Amynek –, és legalább egyszer a héten szeretnék egy kicsit kikapcsolódni. Nem bánja, ha csak tízkor jövök haza?

A probléma csupán az volt, hogy a tíz órát még véletlenül sem sikerült betartania. Többnyire inkább fél tizenegy lett belőle, és különleges szerencsének számított, ha olykor már negyed tizenegykor befutott. Mrs. Gardner minden alkalommal hosszasan szabadkozott.

– Nem tudom, hogy szaladhatott el így az idő! Istenem, ha egyszer belemerül az ember a beszélgetésbe...

Amy szíve szerint otthagyta volna, csakhogy ez volt az egyetlen úgymond „fix” munkája. Más családoknál is vigyázott gyerekekre, de csak alkalmanként. A szerdai keresetre viszont stabilan számíthatott, és az ő helyzetében aranyat ért az ilyen állás. Csak az a hazaút ne lenne...

Túl sokat majrézok, mondogatta magának, de ez mit sem enyhített a félelmein.

Mrs. Gardner nem vihette haza, mert nem volt autója. Mellesleg általában túl sokat is ivott ahhoz, hogy a volán mögé ülhessen. Ezen a szerdán is mélyen a pohár fenekére nézett, és a szokásosnál is tovább kimaradt: tizenegy óra múlt húsz perccel, mire hazakeveredett.

– Tíz órát beszéltünk meg – jegyezte meg Amy fásultan, és összepakolta a könyveit. Tanulással töltötte az estét.

Mrs. Gardner legalább mutatott egy kis bűnbánatot.

– Tudom, és nagyon szégyellem magam. De van egy új résztvevő a kurzuson, és meghívott minket egy-két italra. Annyi mesélnivalója volt, és mire felocsúdtam... elszaladt az idő!

Odaadta a pénzt Amynek, és volt benne annyi tisztesség, hogy öt fonttal még meg is toldotta.

– Fogadja el! Hiszen túlórázni kényszerült... Lilianával minden rendben volt?

– Alszik. Egyszer sem ébredt fel.

Amy kissé megenyhülve búcsút vett az alkoholmámorban úszó Mrs. Gardnertől, és távozott. Ahogy kilépett az utcára, vacogva összehúzta a vállát.

Majdnem mintha ősz lenne, gondolta, pedig július közepe van.

De legalább már órákkal ezelőtt elállt az eső. A hazaút első szakasza a St. Nicholas Cliffen vezetett lefelé, elhaladva a kissé málladozó benyomást keltő Grand Hotel mellett, majd át a hosszú kovácsoltvas hídon, amely a belvárost kötötte össze a South Cliff-fel, egy olyan közlekedési csomópont felett átívelve, ahol egész nap élénk volt a forgalom. Ebben a késői órában azonban ott lent is minden kihalt volt, bár az utcai lámpák ragyogó fénybe borították az utakat. Amyre ijesztően hatott az alvó város csendje, de egyelőre sikerült kordában tartania a félelmét. A parkon keresztül vezető útszakasz rosszabb lesz. Balra lent a tenger a stranddal, messze fönt a South Cliff első házai, a kettő között pedig a teraszosan emelkedő, fákkal és bokrokkal sűrűn benőtt Esplanade Gardens, amelyet számtalan kis sétány szel át. A legrövidebb út felfelé egy meredek lépcsősoron vezet, amely közvetlenül az Esplanade-be torkollik, egy széles utcába, amelynek a nyugati oldalán szállodák sorakoznak. Ez a sötét lépcsősor volt Amy útjának legkellemetlenebb szakasza. Amint eléri az Esplanade-et, már jobb lesz. Azon még gyalogolnia kell egy jó darabot felfelé, aztán a Highlander Hotel után bekanyarodni az Albion Roadra. Ott áll a nagynénje keskeny homlokzatú sorháza, ahol az egyetemi éveire szállást kapott. A nénikéje idős volt, egyedül élt, és örült a társaságnak, Amy szülei pedig szegények voltak, így kapóra jött nekik az ingyenes szálláslehetőség. Ráadásul innen gyalog sem volt messze az egyetem. Amy hálát adott a sorsnak, hogy volt legalább néhány dolog az életében, ami jobban alakult, mint remélni lehetett. A leedsi munkásnegyedben, ahonnan származott, senki sem hitte volna, hogy valaha is eljut egy egyetemre. Amy azonban okos volt, szorgalmas, és bár túlzottan szégyenlős és félénk, mégis rendkívül céltudatos. Eddig minden vizsgáján jó jegyet kapott.

A híd közepénél járva egy pillanatra megtorpant, és hátranézett. Nem hallott ugyan semmi különöset, de minden alkalommal nagyjából ugyanezen a ponton ellenállhatatlan késztetést érzett, hogy mielőtt az Esplanade Gardens félelmetesen elhagyatott területére lép, még egyszer ellenőrizze, minden rendben van-e – bár maga sem tudta volna megmondani, pontosan mit ért az alatt, hogy „rendben van”.

Egy férfi tartott lefelé a St. Nicholas Cliffen. Magas, karcsú alak volt, gyors léptekkel közeledett. Az öltözékét nem látta jól. Minden kétséget kizáróan a híd felé tartott. Még néhány méter, és odaér.

Rajta kívül közel s távol nem volt egy lélek sem.

Amy egyik kezével a táskáját markolta, a másikkal pedig a bejárati ajtó kulcsát, amelyet még Mrs. Gardnernél előkotort. Az volt a szokása, hogy hazafelé menet végig a kezében szorongatta. Persze ez is a túlzott félelmei miatt volt. A nénikéje minden alkalommal elfelejtette felkapcsolni a bejárati ajtó fölötti lámpát, és Amy ki nem állhatta, amikor vaksötétben kellett kotorászni a táskájában, miközben két oldalról egy-egy hatalmas orgonabokor tornyosult fölé. A bokrok úgy három méter magasra nyúltak, és már alig látszott ki közülük a kis kerti út, ám a néni az idősekre jellemző csökönyösségével nem hagyta, hogy bárki visszavágja őket. Amy minél gyorsabban be akart jutni a házba. Mielőbb biztonságban akart lenni.

Biztonságban? Mi elől?

Túlságosan szorong, ezt tudta magáról. Nem normális dolog mindenhol szellemeket látni, és folyton attól rettegni, hogy valamelyik utcasarkon előugrik egy bűnöző, akik kirabolja, megöli vagy megerőszakolja. A félelmeit arra vezette vissza, ahogy felnevelkedett – egyszerű gondolkodású szülei agyonféltett, drága egy szem gyermekeként. „Ezt ne csináld, azt ne csináld, ez történhet, az történhet...” Folyton ezeket a mondatokat hallotta. Az osztálytársai kalandjaiban általában nem vehetett részt, mert az anyukája folyton attól félt, hogy valami baja eshet. Amy nem lázadt a tilalmak ellen: hamar magáévá tette ő is az édesanyja félelmeit, és kifejezetten örült, hogy volt egy kész kifogása az iskolatársai számára.

„A szüleim nem engedik, hogy menjek...”

Ami idővel oda vezetett, hogy már nem is voltak barátai.

Még egyszer hátrafordult. Az idegen odaért a hídhoz. Amy ment tovább. Egy kicsit gyorsabban szedte a lábát. Nem csak a férfi elől menekült. A saját gondolatai elől is.

Magány.

A Hulli Egyetemhez tartozó scarborough-i campus más diákjai kollégiumban töltötték első egyetemi éveiket, később pedig kisebb lakóközösségeket alkotva az egyetemhez tartozó, olcsón bérelhető lakásokba költöztek. Amy újra és újra megpróbálta elhitetni magával, hogy számára a nagynénje kínálta menedék a magától értetődő, észszerű megoldás, hiszen az olcsó albérletnél is olcsóbb, ha egyáltalán nem kell bérleti díjat fizetni, így hát bolond lenne máshová költözni. A keserű valóság azonban az volt, hogy egyáltalán nem akadt társasága, akikkel összeköltözhetett volna. Tőle aztán senki sem kérdezte meg, hogy szeretne-e együtt lakni ezzel vagy azzal a bandával. Ha nem lenne ez az idős nagynéni az üresen álló vendégszobájával, sokkal sötétebben festene a helyzet, és komoly problémává nőne ez a lakásügy, ráadásul az anyagi nehézségeit is súlyosbítaná. De ebbe Amy legszívesebben bele sem gondolt.

A híd végétől már csak pár lépésre volt a park. Itt Amy általában jobbra fordult, a fölfelé futó lépcsőkhöz vezető útra. A kanyarban egy újonnan épített ház állt, amelyen az utolsó simításokat végezték. Az még nem igazán látszott, hogy lakóépület lesz-e belőle, vagy Scarborough középületeinek a számát gyarapítja majd.

Amy gyors léptekkel elhaladt mellette, de aztán megtorpant: a ház körül felállított dróthálós építési kordon két eleme ott magasodott a lépcsősor előtt, elbarikádozva a feljáratot és a mögötte kezdődő szerpentinutat, amerre átvághatott volna. A szokásos útvonala le volt zárva. Oldalt a korlátok mellett átbújhatott volna, de ezt nem merte megtenni. Ma délután, a rekkenő hőségben járt már erre, amikor a sétálóutcába tartott, hogy elintézzen pár dolgot, mielőtt megkezdi a munkát Mrs. Gardnernél és a kislányánál. Akkor még szabad volt az út. Azután jött egy heves zivatar, özönvízszerű esővel. Talán történt valami a feljáróval és a szerpentinúttal. Mondjuk beszakadtak a lépcsőfokok. Kimosta alóluk a víz a földet. Kidőltek a merevítők, és leomlottak a kavicsok. Lehet, hogy veszélyes lenne ezt az utat használni.

És nyilván tilos is.

Amy nem az a fajta volt, aki képes csak úgy fittyet hányni a tilalmakra. Őt úgy nevelték, hogy a hatóságok előírásait követni kell, akár észszerűnek látszanak, akár nem. Biztosan megvan az okuk, és ez éppen elég. Az adott helyzetben pedig még el is tudott képzelni logikus okokat.

Tanácstalanul megfordult.

Több sétaút is vezetett az Esplanade Gardens labirintusán keresztül, de egyiken sem lehetett ilyen gyorsan és nyílegyenesen a fenti utcára és ezzel újra emberlakta környékre érni. Az alsó út éppen ellenkező irányba vitt, le a strandhoz, majd tovább a gyógyfürdőkomplexumhoz. A közvetlenül a tengerparton álló viktoriánus épületegyüttes nappal a város különféle kulturális eseményeihez biztosít helyszínt, éjjelente azonban hermetikusan el van zárva, még egy éjjeliőr sem mutatkozik a környékén. A fürdőkomplexumból siklóvasút vezet a hegyoldalra. A kabinok zömmel idősebb hölgyeket és urakat szállítanak, akik nem akarnak a sziklákba vágott meredek ösvényeken felkaptatni. Mintegy félórával éjfél előtt azonban némán sorakoztak a gondolák, és üresen állt a jegyárusító bódé. Persze gyalog is fel lehet jutni, de ez hosszú és fárasztó túra a hegyoldalon. Ennek a lenti útvonalnak az előnye, hogy ki van világítva: az ugyancsak a viktoriánus kort idéző nagy, íves utcai lámpák meleg narancssárga fénybe borítják a sétányt.

Volt még egy középső út, mind közül a legkeskenyebb. A hegyoldal közepén húzódott, jó darabon lényegében szintben haladt, majd szinte észrevétlenül elkezdett felfelé tekeredni, olyan enyhe emelkedővel, hogy a nem kifejezetten jó kondícióban lévő gyaloglók is viszonylag kényelmesen felsétálhattak rajta. Amy tudta, hogy a sétány közvetlenül a Crown Spa Hotel előtt torkollik az Esplanade-be. A középső úton hamarabb célba érne, mint ha a strand felé vezető kerülő utat választaná, de ennek is van egy hátránya: itt nincs közvilágítás. A sétány a bokrok és a fák között teljesen belevész a sötétségbe.

Tett pár lépést visszafelé, a hidat kémlelve. A férfi már majdnem elérte a híd végét. Vajon csak ő képzeli, vagy tényleg lelassította a lépteit? Mintha tétovázna. Egyáltalán mi dolga van itt ezen a késői órán?

Csak semmi pánik, Mills kisasszony, hiszen te is itt vagy „ezen a késői órán”, nyugtatgatta magát, de ettől még ugyanúgy kalapált a szíve.

Nyilván ő is hazafelé tart, akárcsak te.

Igen ám, de ki az, aki ilyenkor megy haza? Mindjárt háromnegyed tizenkettő. Az emberek általában nem ilyenkor járnak haza a munkából, hacsak nem dolgoznak bébiszitterként egy link anyánál, aki rendszeresen későn ér haza.

Felmondok. Ezt nem csinálom tovább. A világ minden pénzéért sem, határozta el.

Mérlegelni kezdte a lehetőségeit, de egyik sem tűnt túlzottan kecsegtetőnek. A hídon át visszagyalogolhat a St. Nicholas Cliffhez, és elindulhat a hosszú Filey Roadon, a belvároson keresztül – de ez szörnyen hosszú út lenne. Persze elvileg busz is jár arra, de ki tudja, hogy az ilyen későn közlekedik-e még. Azonkívül kellemetlen emlékei voltak erről a buszjáratról: néhány hete a rossz idő miatt azzal ment, és a megállóban borotvált fejű, pirszinges részeg fiatalok molesztálták. Halálra rémült tőlük, és megfogadta, hogy máskor inkább bőrig ázik, vállalva a megfázás veszélyét, csak ne kerüljön többet ilyen helyzetbe. A félelem, már megint a félelem! Félelem a sötét parkon át vezető úttól. Félelem a buszmegállóban várakozástól. Félelem, félelem, félelem.

A félelem határozza meg az egész életét. Elég volt, ez így nem mehet tovább! Folyton egyik rémületből a másikba zuhan, mert miközben mindenáron megpróbál elkerülni egy veszélyt, óhatatlanul belefut egy másikba. Így aztán odáig fajult a dolog, hogy egy hűvös, esős júliusi éjszakán itt áll egy útelágazásnál, és a levegőt kapkodva, hangosan kalapáló szívvel azt latolgatja, melyik félelme az erősebb. Mintha pestis és kolera közül kellene választania – ez egyszerűen borzalmas!

A férfi, aki most már vele egy szintben volt, megállt, és felé pillantott.

Úgy tűnt, mintha várna valamire, leginkább arra, hogy a másik mond vagy tesz valamit, és mivel Amy neveltetése azt diktálta, hogy ha kérdezik, válaszoljon, megszólalt:

– Ez... ez az út le van zárva – bökte ki.

A hangja kicsit rekedt volt, úgyhogy megköszörülte a torkát.

– Két kordonnal... nem lehet erre menni.

A férfi kurtán bólintott, majd megfordult, és elindult a tengerpart felé vezető úton. A kivilágított úton.

Amy fellélegzett. Ártalmatlan, teljesen ártalmatlan. Bizonyára ő is hazafelé tart, és szokásos esetben a lépcső felé vezet az útja. Most valószínűleg a fürdőkomplexum felé kerül, és onnan fel a kaptatón. Közben magában szitkozódik, mert így lassabban ér haza. Otthon várja a felesége, aki pörölni fog vele a késés miatt. Már így is a megbeszéltnél tovább maradt a cimboráival a kocsmában, és akkor még ráadásul kerülni is kénytelen. Ez nem az ő napja. Van így, hogy minden összejön.

Amy felnevetett, de nagyon ideges kacagás volt ez. Hajlamos volt összevissza fantáziálni vadidegen emberek életkörülményeiről. Alighanem amiatt, hogy túl sokat volt egyedül. Aki alig kommunikál hús-vér emberekkel, kénytelen a képzelete birodalmában kiszínezni az élet szereplőit.

Egy utolsó pillantást vetett a hídra. Egy lelket sem látott.

Az idegen eltűnt a tengerpart felé vezető úton. A lépcső le van zárva. Amy végre elhatározásra jutott. Elindult a középső úton, amelyik nem volt kivilágítva. A felhőfüggönyön keresztülszűrődő kevés holdfény elég volt ahhoz, hogy követni tudja az ösvényt. El fog jutni az Esplanade-hez anélkül, hogy bármi bántódása esne.

Néhány másodperc, és már el is tűnt a teljes nyári lombozatában pompázó, sűrű, nyirkos bozótban.

Amy Millst elnyelte a sötétség.

2008. OKTÓBER

október 9., csütörtök

1

Amikor a nappaliban megcsörrent Fiona Barnes telefonja, az öreg hölgy összerezzent, otthagyta az ablakot, amelyen keresztül a scarborough-i öblöt bámulta, a kis telefonasztalhoz lépett, és habozva a készülék után nyúlt. Ma reggel volt egy névtelen telefonhívása. Tegnap délben is. És már a múlt héten is kétszer előfordult ilyen aggasztó esemény. Tulajdonképpen nem is volt egészen biztos benne, hogy lehet-e ezt egyáltalán névtelen telefonhívásnak nevezni, ugyanis a vonal túlvégén egyszer sem szólalt meg senki. Hallotta viszont, hogy valaki lélegzik. Ha nem csapta le rögtön a kagylót, ahogy azt ma reggel tette, akkor az ismeretlen körülbelül egypercnyi hallgatás után letette.

Fionára nem lehetett egykönnyen ráijeszteni, büszke volt a remek idegeire és a józan gondolkodására, de ez a mostani dolog teljesen összezavarta és elbizonytalanította. Legszívesebben egész egyszerűen elintézné a dolgot azzal, hogy fel sem veszi a telefont, de sajnos ezzel fontos hívásokat is elszalasztana, olyan emberektől, akik számítanak neki. Például az unokájától, Leslie Cramertől, aki Londonban él, és épp most megy keresztül egy válás megpróbáltatásain. Leslie-nek nincs más rokona a Scarborough-ban élő nagyanyján kívül, és ebben a nehéz időszakban Fiona mindig elérhető akart lenni számára.

Így az ötödik csengés után végül felvette a telefont.

– Fiona Barnes – mutatkozott be.

Érdes, rekedtes hangja arról árulkodott, hogy egész életében láncdohányos volt.

A vonal túlsó végén néma csend.

Fiona sóhajtott egyet. Be kell szereznie egy új készüléket. Olyat, amin megjelenik a kijelzőn a hívó telefonszáma. Akkor Leslie hívását felismerné, a többivel pedig nem foglalkozna.

– Ki van ott? – kérdezte.

Csend. Lélegzés.

– Kezd az idegeimre menni – jelentette ki Fiona. – Nyilván van valami problémája velem. Akkor talán jobb lenne beszélnünk róla. Szerintem ezzel a sajátos módszerrel nem jut előbbre se maga, se én.

A légzés intenzívebbé vált. Ha fiatalabb lenne, még elképzelhetőnek tartaná, hogy valaki belezúgott, és most az ő hangját hallgatva élvezkedik a telefonnál. De miután júliusban töltötte be a hetvenkilencedik életévét, igencsak valószínűtlennek tűnt ez a lehetőség. Azonkívül nem is úgy hangzott, mint a szexuális izgalmat kísérő jellegzetes légzés. Másfajta feszültség érződött rajta. Stressz. Agresszivitás. Rendkívüli zaklatottság.

Itt nem szexről van szó. De akkor miről?

– Én most leteszem – jelentette ki Fiona, de mielőtt még beválthatta volna a fenyegetését, a másik fél megszakította a hívást. Fiona már csak egyenletes búgást hallott a készülékből.

– Szólok a rendőrségnek! – fakadt ki, lecsapta a kagylót, és rögtön rágyújtott egy cigarettára.

Valójában tartott tőle, hogy a rendőrségnél nem vennék komolyan. Hiszen senki sem sértegette, nem fenyegették meg, nem mondtak neki obszcén dolgokat. Persze köztudottan az is jelenthet fenyegetést, ha valaki mindig csak hallgat a telefonban, de Fionának nem volt semmiféle támpontja, ami alapján megtalálhatnák az illetőt. Egy ilyen homályos esetben a rendőrség nem fog hívásazonosítót bekapcsolni, azonkívül a telefonálónak bizonyára van annyi sütnivalója, hogy csakis nyilvános fülkékből hívja, méghozzá mindig másikból. Manapság már nagyon kiműveltek az emberek a krimikből. Tudják, mit hogyan kell csinálni, és milyen hibákat nem szabad elkövetni.

Amellett pedig...

Újra az ablakhoz lépett. Gyönyörű októberi nap volt, szeles, napsütéses, a scarborough-i öböl mintha aranyfényben ragyogott volna. Tarajos hullámok fodrozták a felkorbácsolt tenger sötétkék vizét. Magával ragadó látvány bárki számára, aki egyszer is megpillanthatta. De Fionát ebben a percben teljesen hidegen hagyta. Semmit nem érzékelt abból, ami az ablakon kívül volt.

Tudta ő jól, hogy miért nem fordul a rendőrséghez. Ahogyan azt is tudta, miért nem szólt eddig senkinek a különös telefonhívásokról – még Leslie-nek sem. És hogy miért tartotta magában ezt a rendkívül nyugtalanító dolgot.

Ha ugyanis valakinek elmondaná, az illető rögtön azt kérdezné: „Van ellensége, rosszakarója? Olyasvalaki, akiről el tudja képzelni, hogy köze lehet ezekhez a hívásokhoz?”

Ha őszinte akarna lenni, akkor erre a kérdésre igennel kellene felelnie. Ami pedig óhatatlanul további kérdéseket vetne fel. És további magyarázatot igényelne. És ezzel mindent újra felbolygatnának. Az egész rettenetes históriát. Mindazt, amit el akar felejteni. És amiről Leslie-nek végképp nem lenne szabad tudomást szereznie.

Ha viszont úgy tenne, mintha sejtelme sem lenne róla, ki állhat a hívások mögött, és kijelentené, hogy nincsenek ellenségei, és senkit sem ismer, aki így akarná megfélemlíteni – nos, így aztán nem is lenne értelme szólni róla.

Nagyot szippantott a cigarettájából. Az egyetlen ember, akivel nyíltan beszélhet, Chad. Ő úgyis tud mindent. Talán beszélnie kellene vele. Az sem ártana, ha Chad kitörölné a tőle kapott e-maileket. Főleg a csatolt fájlokat. Könnyelműség volt ilyesmiket interneten keresztül elküldeni. Annak idején azt hitte, nincs benne semmi kockázat, hiszen az egész ügy a feledés homályába veszett. Annyira régen történt mindez, régmúlt már mindkettőjük számára.

De lehetséges, hogy ebben tévedett.

Talán a saját számítógépén tárolt terjedelmes anyagot is meg kellene semmisítenie. Nehezére esik megtenni, de valószínűleg jobb lesz így. Tulajdonképpen ostobaság volt mindent feljegyezni. Mit is remélt tőle? Azt, hogy megkönnyebbül? Hogy megtisztul a lelkiismerete? Inkább az volt az érzése, hogy tisztázni szeretne valamit önmaga és Chad előtt. Talán azt remélte, hogy így jobban megérti saját magát. De semmire nem ment vele. Az biztos, hogy most sem érti jobban önmagát, mint azelőtt. Semmi sem változott. Az ember nem változtathatja meg visszamenőleg az életét azáltal, hogy elemzi, és megpróbálja olyan formába önteni, ami más színben tünteti fel az eseményeket. A hibák hibák maradnak, a bűnök pedig bűnök. Együtt kell élnünk velük, és magunkkal vinni őket a sírba.

Egy virágcserépben elnyomta a cigarettáját, és a dolgozószobába ment, hogy bekapcsolja a számítógépét.

2

A legutolsó érdeklődő az összes többin túltett. Egy másodpercre abba nem hagyta volna a kukacoskodást. Hogy a parketta kopott, az ablakkilincsek silányak, az ablak nincs jól szigetelve, a helyiségeknek célszerűtlen a formájuk és az elhelyezkedésük, a konyha ódivatú, a ház mögötti parkra nyíló kilátás lehangoló.

– Ezért kár volt idejönni – mondta bosszúsan, majd távozott. Leslie legszívesebben jó hangosan becsapta volna utána az ajtót. Az legalább segített volna levezetni a feszültségét, de a zár valóban nem volt már a legjobb állapotban – ahogy, el kell ismerni, sok minden más sem a lakásban –, és a durva bánásmód könnyen a végét jelenthette volna. Ezért inkább csak annyit mondott, a szíve mélyéről:

– Rohadék! – Majd a konyhába ment, rágyújtott egy cigarettára, és bekapcsolta a kávéfőzőt. Jót fog tenni most egy erős kávé. Az ablakon át kibámult az esőbe. Ilyen nyirkos időben persze nem olyan hívogató a park, de annak idején, tíz évvel ezelőtt azért szerettek bele ebbe a lakásba Stephennel, mert itt volt mellette – London kellős közepén – ez a fákkal borított kis zöld sziget. Igen, a konyha régimódi, a padló nyikorog, a lakás sok része ütött-kopott és kényelmetlen, de lelke van, és varázsa. Felfoghatatlan, hogy ezt miért nem képes észrevenni valaki. Hülye sznob! De az összes többi is akadékoskodott. Még legkevésbé az az idősebb hölgy, aki másodikként érkezett. Talán benne sikerült megtalálni az új bérlőt... Szorít az idő. Október végén kell költöznie. Ha addig nem talál senkit, akire átruházhatja a jelenlegi bérleményt, akkor duplán kell fizetnie, és azt nem engedheti meg magának túl hosszú ideig.

Csak nyugalom! – figyelmeztette magát.

Amikor megszólalt a telefon, egy pillanatra kísértést érzett, hogy hagyja a fenébe, de aztán arra gondolt, hogy talán egy újabb érdeklődő. Kiment az előszobába, és felvette a kagylót.

– Cramer – mutatkozott be. Egyre nehezebben jött a nyelvére a férjezett neve. Fel kellene vennem újra a régi nevemet, töprengett.

A vonal túlsó végén bátortalan hang szólalt meg:

– Leslie? Gwen vagyok. Gwen Staintondale-ből.

– Nahát, Gwen Staintondale-ből! – álmélkodott Leslie.

Arra végképp nem számított, hogy gyerek- és fiatalkori barátnője, Gwen hívja, de örült neki. Időtlen idők óta nem hallott már róla. Talán egy éve, hogy utoljára találkoztak, és karácsonykor beszéltek pár szót telefonon, de szinte csak a szokásos újévi jókívánságokra szorítkoztak.

– Hogy vagy? – kérdezte Gwen. – Minden rendben? Először a kórházban kerestelek, de azt mondták, szabadságon vagy.

– Így igaz. Három teljes hétig. Keresnem kell egy új bérlőt, készülődni a költözésre, és... ja, igen, még el is kellett válnom. Hétfő óta újra facér vagyok! – Próbálta kívülről megfigyelni a saját hangját. Őszintén szólva egyáltalán nem érezte magát olyan felszabadultnak, mint ahogy ezt a hírt bejelentette. Meglepően fájt, még most is.

– Jaj, istenem! – döbbent meg Gwen. – Ez... úgy értem, láttuk, hogy mi történik, de valahogy azt reméltük... Hogy érzed most magad?

– Hát, tudod, igazából már két éve szétmentünk. Azóta nem sok minden változott. De mivel ez mégiscsak egy fordulópont az életemben, béreltem egy másik lakást. Ez a mostani hosszú távon túl nagy nekem, azonkívül... valahogy túlságosan kötődik Stephenhez.

– Ezt megértem – felelte Gwen. Kissé szorongva folytatta: – Most... most nagyon tapintatlannak érzem magam, de... én tényleg nem tudtam, hogy épp most váltál el, különben... úgy értem, ha tudom, akkor nem...

– Jól vagyok. Tényleg. Nem kell szabadkoznod. Miért hívtál?

– Azért, mert... remélem, nem veszed zokon, hogy most ezzel jövök, de... szerettem volna, ha az elsők között szerzel tudomást róla: férjhez megyek.

Leslie-nek egy pillanatra elállt a szava.

– Férjhez mész? – ismételte, miután felocsúdott. Sejtette, hogy a hangjából kicsengő döbbenet rosszuleshet Gwennek, de egyszerűen képtelen volt titkolni a meglepetését. Gwen, a tipikus vénkisasszony, a világtól elzártan élő régimódi lány... Gwen, aki számára látszólag megállt az idő, valahol a múlt évszázadban, amikor a fiatal nők még arra vártak, hogy fehér paripán eljön értük a herceg, aki megkéri a kezüket... Hogy ez a Gwen férjhez menjen? Csak úgy?

– Ne haragudj – tette hozzá sietve –, csak olyan... én azt hittem, hogy téged nem érdekel a házasság.

Ez hazugság volt. Nagyon is jól tudta, hogy Gwen valósággal falja a szerelmes regényeket, és mindig arról ábrándozott, hogy az olvasottak valóra válnak a saját életében.

– Annyira boldog vagyok – mondta Gwen –, hihetetlenül boldog... Azt hiszem, én már tényleg feladtam a reményt, hogy találok valakit, és tessék: még idén férjhez megyek! Azt beszéltük, hogy a december eleje tökéletes időpont lenne. Ó, Leslie, most egyszerre minden olyan... más lett!

Leslie végre összeszedte magát.

– Gwen, én annyira örülök, hogy boldog vagy! – mondta őszintén. – De tényleg, el sem tudod képzelni, mennyire! Ki a szerencsés vőlegény? Hol ismerkedtetek meg?

– Dave Tannernek hívják. Negyvenhárom éves, és... szeret engem.

– Ez csodálatos! – lelkendezett Leslie, de az örömébe ismét némi meglepődöttség vegyült. Jóval idősebb férfira számított, egy érett hatvanasra, esetleg özvegyemberre, aki már arra vágyik, hogy kicsit kiszolgálják. Bármennyire is szégyellte, az önzésen kívül tényleg nem tudott elképzelni más okot, amiért egy férfi Gwent választaná. A barátnője igazán szeretetreméltó, őszinte és melegszívű, de nem sok tulajdonsága van, ami egy férfi szemében kívánatossá tenné... Persze nem kizárt, hogy létezik olyan férfi, akit csak egy nő belső értékei érdekelnek, de Leslie tapasztalatai szerint ez nem igazán jellemző.

De lehet, hogy teljesen rosszul látom a helyzetet, gondolta.

– Majd mindent részletesen elmesélek – mondta Gwen, a boldogságtól és izgatottságtól remegő hangon –, de most először is szeretnélek meghívni. Szombaton tartunk egy... eljegyzésféleséget, és nekem az lenne a legszebb ajándék, ha te is itt tudnál lenni!

Leslie gyorsan mérlegelte a kérdést. Egyetlen hétvége kedvéért odautazni aránytalanul sok időbe és fáradságba kerülne, de tulajdonképpen épp a szabadságát tölti. Akár már holnap, azaz pénteken nekiindulhat, és hozzácsaphat még három-négy napot. Yorkshire a szülőföldje, Scarborough-ban nőtt fel, és már úgyis nagyon régen nem járt északon. Lakhatna a nagyanyjánál, Fionánál, az öreg hölgy biztosan nagyon örülne neki. Igazából szorítja az idő, mielőbb találnia kellene egy új bérlőt, de olyan jó lenne kicsit visszamenni a múltba! És őszintén szólva majd kifúrta az oldalát a kíváncsiság, hogy milyen lehet az a férfi, aki Gwent – az ő Gwen barátnőjét! – feleségül akarja venni.

– Tudod, mit, Gwen? Szerintem megoldható – mondta. – Egy válás úgyis eléggé... szóval az utazás legalább segítene elterelni róla a gondolataimat, és az nem volna rossz. Mehetnék akár már holnap. Mit szólsz hozzá?

– Leslie, nem is tudod, mennyire boldoggá teszel! – kiáltotta Gwen. Megváltozott a hangja: vidáman és optimistán csengett. – Egyébként itt csodálatos idő van! Minden a lehető legjobban alakul.

– Londonban esik az eső – felelte Leslie. – Egy okkal több, hogy elutazzak. Én is nagyon örülök, hogy láthatlak, Gwen. És hogy láthatom Yorkshire-t!

Alig fejezték be a beszélgetést, Leslie telefonja újra megcsörrent. Ezúttal Stephen hívta.

A hangja szomorú volt, mint mindig, ha mostanában beszéltek. A férfi nem akart sem elköltözni, sem elválni.

– Szia, Leslie! Csak tudni szerettem volna... ma sem voltál bent, és... Szóval minden rendben van veled?

– Kivettem három hét szabadságot. Költözöm, és gőzerővel próbálok bérlőt találni a lakásunkra. Nem akarod esetleg te átvenni a bérletét?

– Elköltözöl a lakásunkból? – kérdezte Stephen megütközve.

– Egymagamnak ez túl nagy. Azonkívül... szeretnék új életet kezdeni. Új lakás, új élet.

– Ez nem megy ilyen egyszerűen.

– Stephen...

A férfi bizonyára kihallotta a hangjából a kezdődő türelmetlenséget, mert rögtön visszakozott.

– Ne haragudj! Semmi közöm hozzá.

– Pontosan. Próbáljunk meg egyáltalán nem beleavatkozni egymás életébe! Épp elég már az is, hogy a kórházban lépten-nyomon egymásba botlunk, de azt leszámítva aztán már tényleg nem lenne szabad semmi közösnek lennie az életünkben.

Mindketten orvosok voltak, és ugyanabban a kórházban dolgoztak. Leslie már jó ideje fontolgatta, hogy másik állást keres, de sehol sem voltak olyan ideálisak a feltételek, mint a chelsea-i Royal Marsdenben. Végül pedig a dac is felülkerekedett benne: ugyan miért kellene még a karrierjét is feláldoznia egy férfi miatt, aki visszaélt a bizalmával, és megcsalta?

– Bocsáss meg, Stephen, de nem érek rá! – folytatta hűvösen. – Még el kell intéznem pár dolgot, mielőtt holnap elutazom Yorkshire-be. Gwen férjhez meg, és szombaton tartják az eljegyzést.

– Gwen? A barátnőd, Gwen? Férjhez megy?

A hangjából ítélve Stephent ugyanúgy megdöbbentette a hír, mint őt. Milyen megalázó lehet ez Gwennek: ahányszor csak elújságolja a hírt, mindenkinek leesik az álla, az emberek képtelenek palástolni a meglepetésüket. Remélhetőleg nem fogja fel egészen, mennyire sértő ez rá nézve.

– Bizony ám! Végtelenül boldog. És legfőbb vágya, hogy ott legyek az eljegyzésén. Mellesleg én is szeretném mielőbb megismerni a jövendőbelijét.

– Hány éves is most Gwen? Jócskán elmúlt már harminc, ugye? Ideje volt már, hogy leváljon az apjáról, és önálló életet kezdjen.

– Tudod, ő egyszerűen csak nagyon kötődik hozzá. Igazából amióta az eszét tudja, egyedül csak ő van neki, így érthető, hogy ilyen szoros a kapcsolatuk.

– De az biztos, hogy nem egészséges dolog – felelte Stephen. – Leslie, nekem semmi bajom az öreg Chad Beckett-tel, de jobban tette volna, ha a lányát már korábban bedobja az élet sűrűjébe ahelyett, hogy hagyja aszalódni azon az eldugott farmon. Szép, szép, hogy ilyen jó a kapcsolatuk egymással, de egy fiatal nőnek ennél több kell. De ezek szerint végre a saját lábára állhat. Remélhetőleg rendes pasast talált magának. Gwen olyan reménytelenül naiv.

– Legkésőbb szombat este már többet fogok tudni – vélekedett Leslie, majd hirtelen témát váltott. Stephen már nem áll olyan közel hozzá, hogy egy barátnőjéről és annak esetleges testi hiányosságairól beszélgessen vele. – Az új lakásom amúgy jóval kisebb ennél – mondta –, úgyhogy nem tudom magammal vinni az összes bútort. Ha szeretnél valamit, csak nyugodtan.

Amikor a férfi annak idején elköltözött, semmit nem vitt magával. Semmit sem akart magának.

– Én igazából már teljesen berendezkedtem – felelte Stephen –, nem tudom, mit vihetnék el.

– Például a konyhaasztalt – jegyezte meg csípősen Leslie –, az egyébként úgyis a lomtalanításba kerülne.

A szép, bár kissé rozoga régi faasztal... első közös szerzeményük, még a diákéveikből. Annyira szerette! De a férfi ennél az asztalnál ülve vallotta be neki a félrelépését, az alkalmi kocsmai ismeretségből lett röpke, idióta affért.

Attól kezdve semmi sem volt már olyan, mint azelőtt. Leslie a mai napig nem bírt ránézni úgy arra az asztalra, hogy össze ne szoruljon a torka. Felidéződtek benne mindazok a mozzanatok, amelyek a vég kezdetét kísérték. Az égő gyertya. Egy üveg vörösbor. A sötétség az ablakon túl. És Stephen, aki mindenáron könnyíteni akart a lelkiismeretén.

Az elmúlt két év során néha úgy érezte, már attól is kicsit jobb lenne minden, ha ettől az asztaltól megszabadulna. Mégis képtelen volt rávenni magát, hogy száműzze a lakásból.

– Nem – mondta Stephen egy másodpercnyi hallgatás után –, nekem sem kell az asztal.

– Hát akkor... – zárta le a beszélgetést Leslie.

– Minden jót Gwennek – tette még hozzá Stephen, és további búcsúzkodás nélkül letették.

Leslie megszemlélte magát a gardrób mellett függő tükörben. Az arca sovány volt, és igencsak meggyötört.

Dr. Leslie Cramer, harminckilenc éves radiológus. Elvált.

És az első társasági esemény, amelyen a válása után részt vesz, éppen egy eljegyzés.

Ez talán nem is olyan rossz előjel, gondolta.

Nem mintha kicsit is babonás lenne. Hogy is juthat eszébe ilyen marhaság!

Rágyújtott a következő cigarettára.

3

Ahogy a kinti lámpa fényében közeledni látta, arra gondolt: Atyaég! Bizonyára órák hosszat tépelődött, mit vegyen fel, hogy a lehető legcsinosabb legyen, de az eredmény, mint általában, most is katasztrofális volt. A férfi úgy tippelte, hogy a virágos pamutszoknya még elhunyt édesanyjától maradhatott rá, legalábbis mind az anyaga, mind a szabása a régmúlt időkből való eredetre utalt. A ruhához meglehetősen slampos barna csizmát és rossz szabású szürke kabátot vett fel, amely kifejezetten szélesítette egyébként karcsú alakját. A kabát alól sárga blúz kandikált ki, ezzel sikerült kiválasztania az egyetlen olyan színt, amely nem szerepelt a tiritarka szoknyán. Ennélfogva később, amikor az étteremben levette a kabátját, úgy nézett ki, mint egy húsvéti tojás.

Dave villámgyorsan elvetette az ötletet, hogy Scarborough-ba vigye. Nagyon kínos lenne összefutni valami ismerőssel. Egy falusi vendéglő jobban megfelel a célnak... Törte a fejét, hátha eszébe jut valami hely... az is fontos szempont, hogy olcsó legyen. Mint mindig, most is pénzszűkében volt.

Gwen széles mosollyal fogadta.

– Dave!

A férfi közelebb lépett hozzá, majd erőt vett magán, átölelte, és tartózkodóan megpuszilta az arcát. Ez a nő szerencsére annyira világtól elrugaszkodott, hogy látszólag cseppet sem hiányolja a vad csókolózást vagy pláne a szexet. Dave tudta róla, hogy kedvenc olvasmányai a füzet formájában kapható szerelmes regények, és joggal feltételezhette, hogy visszafogottságával hűen tükrözi a romantikus képet, amelyet Gwen festett magában a jövendőbelijéről. Néha szinte megsajnálta. Olyankor újra és újra feltette magának a kérdést, hogy megéri-e ez az egész.

– Szeretnél még beköszönni apának?

Dave elhúzta a száját.

– Ha nem muszáj, inkább nem. Minden alkalommal világosan érezteti velem, mennyire nem bír.

Gwen ezzel az állítással nem akart vitatkozni.

– Próbáld őt is megérteni kicsit, Dave! Öreg már, és minden olyan gyorsan történt. Ha úgy érzi, lerohanják valamivel, akkor még inkább begubózik, mint egyébként. Mindig ilyen volt.

Beszálltak a csotrogányba, amely szokás szerint jó darabig kérette magát, mielőtt beindult. Dave sokadszorra tette fel magának a kérdést, vajon meddig lesz még egyáltalán hajlandó megmozdulni ez a négy keréken járó rozsdakupac.

– Hová megyünk? – kérdezte Gwen, amikor kigördültek a nagy, barna ácsolt kapun, amely vészesen ferdén lógott a sarokvasakon. Évek óta nem lehetett már becsukni, de ezzel senki sem törődött. Ahogy – talán hanyagságból, talán pénzhiányból fakadóan – szemmel láthatóan semmi mással sem a generációk óta a Beckett család tulajdonában lévő farmon.

– Az legyen meglepetés – felelte titokzatosan Dave, akinek valójában halvány sejtelme sem volt róla, de reménykedett, hogy majdcsak támad valami ötlete.

Gwen hátradőlt az ülésben, de aztán szinte rögtön újra felegyenesedett.

– Ma láttam a tévében azt a rendőrnőt, a hogyishívják detektívfelügyelőt, aki Amy Mills esetében nyomoz. Tudod, az a lány...

Már majdnem három hónap eltelt azóta, hogy a scarborough-i Esplanade Gardens területén rátaláltak a huszonegy éves egyetemista lány borzalmasan összevert holttestére, és még mindig szinte napi téma volt a környékbeliek között. Régen nem történt errefelé semmi hasonló. A tettes megragadta az áldozatot a vállánál, és többször egymás után teljes erőből beleverte a fejét egy kőfalba. A halottkém jelentésének eddig tisztázatlan módon a sajtóhoz kiszivárgó részletei – az emberek legnagyobb megdöbbenésére – arról árulkodtak, hogy az illető eközben többször szünetet tartott, és megvárta, amíg az áldozata magához tér, hogy aztán újult erővel folytassa a tortúrát. Amy Mills legalább húsz percig szenvedett, újra és újra visszanyerve az eszméletét, mire végül meghalt.

– Persze, tudom, ki az az Amy Mills – felelte Dave –, de ma nem néztem tévét. Van valami új fejlemény?

– Volt egy sajtótájékoztató. Szörnyű nagy lehet a nyomás a hatóságokon, ezért kénytelenek voltak újra kiállni a nyilvánosság elé. De végső soron csak az derült ki, hogy semmit sem tudnak. Semmi nyom, semmi támpont. Egyáltalán semmi.

– Az az egy biztos, hogy őrült a fickó – vélekedett Dave.

Gwen borzongva a füléhez húzta a vállát.

– Még jó, hogy nem erőszakolták meg. Legalább azt nem kellett elszenvednie. Viszont így sötétben tapogatózik a rendőrség az indítékot illetően.

– Mindenesetre nem valami bölcs dolog éjszaka egyedül kószálni ilyen elhagyatott helyen – jegyezte meg Dave. – Az Esplanade Gardens! Ott aztán egy lélek sem jár ilyen késő este.

– Az is biztos, hogy nem pénzért tették – folytatta a tudósítást Gwen. – És nem is ékszerekért. A pénztárcája ott volt a táskájában, és rajta volt az órája meg két gyűrű is. Olyan, mintha... minden ok nélkül ölték volna meg!

– Szerinted jobb lenne neki attól, ha ezer fontért verik be a koponyáját? – kérdezte Dave kissé ingerülten, majd a nő döbbent tekintetét látva engesztelően hozzáfűzte: – Bocsánat. Nem akartalak letorkolni. Akárhogy is, nem szívesen gondolnék arra, hogy Scarborough-ban egy őrült mászkál szabadon, aki minden látható ok nélkül nőket gyilkol. Bár ki tudja? Lehet, hogy valami féltékenységi ügy volt, vagy hasonló. Egy lapátra tett pasas, aki nem volt képes túltenni magát a csalódáson... Vannak emberek, akik teljesen kiakadnak a visszautasítástól.

– De ha lett volna egy régi kapcsolata, akiről ilyet lehetne feltételezni, arról a rendőrség biztosan tudna – vetette ellen Gwen.

Tovább autóztak a sötét októberi estében. Errefelé már kezdődik a North York Moors vidéke, a halvány holdvilág fényénél dimbes-dombos, sivár táj rajzolódott ki. Fakerítések és kőfalak váltakoztak egymással. Olykor felsejlett a sötétben egy-egy tehén vagy birka sziluettje. Késő volt már a vacsorához, de Dave spanyolórát tartott, így csak nyolc után tudott elindulni Scarborough-ból.

Végre beugrott neki, hová is mehetnének: volt egy rossz kocsma Whitby környékén. Nem éppen romantikus hely, cserébe viszont olcsó, és garantáltan nem látogatják olyan emberek, akiknek valamit is adna a véleményére. Az már kiderült, hogy Gwen teljesen igénytelen, és sosem panaszkodik: akkor se reklamálna, ha gyertyafényes vacsorát ígérne neki, és aztán a Kentucky Fried Chickenben kötnének ki. Mostanáig az apja volt az egyetlen férfi az életében, és bár a szeretet, hűség és gondoskodás egyfajta keverékével valósággal csügg az öregen, Dave meglátása szerint tökéletesen tisztában van azzal, hogy az eldugott és igencsak lepusztult farmon töltött egyhangú, kilátástalan napjai nem az egészséges, beteljesült élet megtestesítői. Végtelenül hálás volt azért, hogy Dave megbolygatta eseménytelen mindennapjait, és éjjel-nappal amiatt reszketett, nehogy elveszítse őt. Mindent megtett azért, nehogy a panaszkodásával, az elvárásaival vagy a zsémbeskedésével magára haragítsa.

Gazember vagyok, gondolta a férfi, hitvány gazember, de legalább egy rövid időre boldoggá teszem.

Igazán nem akarja őt bántani. Csak szeretné keresztülvinni a tervét. Már elhatározta, és nincs más választása.

Gwen Beckett az ő utolsó esélye.

Én pedig az ő utolsó esélye vagyok, gondolta, és nagy nehezen elnyomta magában a kezdődő pánikot. Élete hátralévő részét ezzel az aggszűzzel az oldalán kell leélnie. Ez akár még negyven-ötven évet is jelenthet.

Sokszor eltöprengett ennek a nőnek a sorsán. Bizonyos dolgokat ő maga mesélt el az életéről, másokat Dave rakosgatott össze magában. Az apja szemmel láthatóan mindig nagyon engedékeny volt vele szemben. Ezt a viselkedést a lány a szeretet jeleként értékelte, de Dave-ben többször felmerült, hogy éppúgy lehet a közöny megnyilvánulása is. Az iskolát már tizenhat évesen abbahagyta, mert mint mondta, „már semmi örömöt nem lelt benne”, és apuci még ebben az esetben sem emelt kifogást. Gwen nem tanult szakmát, és élete legfőbb feladata az volt, hogy megözvegyült apja háztartását vezesse, és növelje valamicskét a családi kassza bevételét. Utóbbi cél érdekében a farmon álló lakóház két szobáját átalakította vendégszobává, hogy bed & breakfast formájában hasznosítsa őket. A kisvállalkozás meglehetősen sikertelen volt, amin Dave nem is csodálkozott. A régi, lelakott házat mielőbb fel kellett volna újítani, hogy vonzóvá tegyék azok számára, akik Észak-Yorkshire keleti partvidékén akarják tölteni a vakációjukat. Néhány évtizednyi mellőzés után újra népszerű nyaralóhely lett ez a környék, de manapság az emberek már rendes fürdőszobára vágynak, ahol nem fogy ki percek alatt a meleg víz a zuhany bojleréből, azonkívül szép és tiszta reggeliző-étkészletre, és legalább úgy nagyjából kellemes első benyomásra arról a helyről, ahol az évnek ezt a különösen értékes néhány hetét szándékoznak eltölteni. A Beckett-farm sáros gödrökkel tarkított, gazos udvara nem volt igazán vendégmarasztaló. Úgy tűnt, mindössze egyetlen pár tölti rendszeresen itt a vakációját, és ők is főleg azért, ahogy erre Gwen rávilágított, mert két hatalmas dogjukkal együtt sehol másutt nem fogadnák őket.

Ki ez a Gwen Beckett? – kérdezte magától naponta többször, talán túlságosan is gyakran.

Rendkívül félénk nő, de a férfi arra a következtetésre jutott, hogy ez főleg visszavonult életmódjából ered, és abból, hogy nemigen volt alkalma megtanulni, hogyan kell bánni az emberekkel. Szeretettel és csodálattal beszélt az apjáról, olykor azt a benyomást keltve, hogy minden vágya élete legszebb éveit az ő társaságában tölteni, a világtól elvágva, staintondale-i farmjukon. De aztán Dave-ben felrémlettek a júliusi estén, megismerkedésükkor elhangzott szavai: „Nem mondhatnám, hogy túlzottan boldog életem lenne.”

Gwen a saját szakállára keresett magának egy tanfolyamot, ahol a hozzá hasonló emberek önbizalmat és határozott fellépést tanulhatnak. Jelentkezett rá, és három hónapon keresztül minden héten beutazott Scarborough-ba, egyetlen órát sem szalasztva el. Azt tette, amit a női lapok tanácsadó rovatai ajánlanak a hasonló problémákkal küzdő olvasóknak: „Kezdjen magával valamit! Nézzen szét a világban! Keresse más emberek társaságát!”

Dave megítélése szerint Gwen most tényleg úgy érezheti, hogy csak egy lépést kellett tennie, és máris az ölébe hullott az ígért jutalom. Úgy tűnt, néha el sem meri hinni, ami történt. Összeszedte minden bátorságát, elment a Friarage Schoolba, és már az első napon megismerkedett a férfival, aki feleségül veszi, és akivel együtt éli le élete hátralévő napjait.

Boldog volt. De a férfi halványan érezte, hogy ugyanakkor fél is. Fél, hogy történik valami, amitől ez az álom szétpukkan, mint egy szappanbuborék, hiszen túl szép ahhoz, hogy igaz legyen...

Amint Dave erre gondolt, gyalázatosan érezte magát. Hiszen tudta, hogy a félelme nem alaptalan.

Gwen, aki mintha megsejtette volna, hogy a kapcsolatuk körül forognak a gondolatai, és nem éppen vidám természetűek, hirtelen megszólalt:

– Akkor megtartjuk szombaton az eljegyzést?

Aggodalom érződött a hangján. Dave-nek sikerült kipréselnie magából egy megnyugtató mosolyt.

– Hát persze. Miért ne tartanánk? Kivéve, ha apád hirtelen nekiáll bojkottálni az eseményt, és nem enged be minket a házába. De akkor még mindig meghúzhatjuk magunkat egy étteremben.

Na, még csak az hiányozna! Itt lesz Gwen londoni barátnője, aztán a házaspár, akik a két dogjukkal éppen a Beckett-farmon vakációznak, meg Fiona Barnes, a családdal baráti kapcsolatban álló idős hölgy, akinek a Beckettek történetében betöltött szerepét még nem egészen sikerült átlátnia. Hét vendég! És neki lényegében egy fillérje sincs. Egy éttermi vacsorát képtelen lenne finanszírozni. Nagy bajban lenne, ha az öreg Beckett nekiállna balhézni.

Igyekezett palástolni az aggodalmát.

– Semmi sem akadályozhatja meg az eljegyzésünket – jelentette ki magabiztosan.

Gwen kinyújtotta felé a kezét, ő pedig megfogta. Jéghideg volt. Megfordította, a szájához emelte, és meleg levegőt lehelt a tenyerébe.

– Bízz bennem! – kérte. A szavak mindig megtették a hatásukat. – Nem játszom veled.

Nem, játéknak tényleg nem lehet nevezni. A legkevésbé sem.

A nő elmosolyodott.

– Tudom, Dave. Érzem.

Ez nem igaz, gondolta a férfi, igazából félsz, de tudod, hogy nem szabad átengedni magad a félelemnek. Mindkettőnknek ki kell tartanunk. Hasznunkra válik, neked is, és nekem is. Kinek-kinek a maga módján.

Időközben teljesen besötétedett már. Ahogy kezdte körülvenni őket az éjszaka sivársága, Dave egyre inkább úgy érezte, mintha egy fekete alagútban haladna. Összeszorult a torka. Az első whisky után kicsit jobb lesz, ezt már kitapasztalta, a második után még jobb, és ugyan már, kit érdekel, hogy a végén alkalmas lesz-e még egyáltalán a vezetésre?

Csak csituljanak kicsit a fejét hasogató gondolatok! Csak tűnjön valamivel elviselhetőbbnek a rá váró jövő!