Lovas Sz. Judit

Gazdám, ne hibáztasd a vadászkutyát!

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: nakut@gmail.com
Honlap: www.kalotaalapitvany.hu

Szerkesztő: Sütő Csaba András
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© Lovas Sz. Judit, 2024
© Napkút Kiadó 2024

ISBN 978-615-6759-36-8

Mesteremnek

– Azok ott valódi szigetek? – kérdezte tőle az ifjú herceg.
– Hát persze hogy valódi szigetek – felelte a frakkos ember.
– És azok a különös és nyugtalanító külsejű lények?
– Azok bizony valódi és hamisítatlan hercegnők.
– De hisz akkor Istennek is léteznie kell! – kiáltott fel a herceg.
– Én vagyok Isten – felelte a frakkos ember, és meghajolt.

(John Fowles: A mágus, Feig András fordítása)

I.
Így mondd, fiú

„Megkötözlek és
kényszerítelek téged az akaratommal és a hatalmammal, hogy így megkötözve
jöjj hozzám szépen, alázatosan, és jelenj meg a körödben előttem
látható formában, tisztességesen, az ember-királyok alakját
hordva, úgy, hogy minden kérésemnek engedelmeskedsz,
és nem távozol tőlem az engedélyem nélkül.
Ha szembeszegülsz parancsaimmal, ígérem,
hogy alá kell majd szállnod a tenger legmélyebb mélyéig,
kivéve ha engedelmeskedsz.”

(Reginald Scot: A boszorkányság felfedezése, 15. könyv, 12. fejezet, Hogyan zárj egy szellemet kristálykőbe, a szerző fordítása)

„ahogy nyomorulttá tett az élet,
úgy, uram, ámítóvá tenni Sinónt sose fogja.”

(Vergilius: Aeneis, II. ének, 79‒80., Lakatos István fordítása)

„Caera fagyos vize környékén iszonyú liget állott,
szent, széltében, az ős hittől; halmok sora fogta
völgybe, setét fenyvek koszorúja karolta csalitját.”

(Vergilius: Aeneis, VIII. ének, 597‒599., Lakatos István fordítása)

A kabócák valaha emberek voltak[1]

Te állsz minden kérdésem mögött,
de én már nem foglak megtalálni,
ez a fény bennem – ilyen a formája –
túl nehézre és hatalmasra nőtt,

ma sem utalt rád semmilyen jel,
holnap majd folytatom tovább,
minden rám mutat, pedig nem akarom.
Elmém mint a szívemre tett
kés vezet sötétben és vakon.

Néha vér ízét érzem a számban,
fel-felbuggyanó életem,
úgy nézem a vért, mint más nyomát,
aki bennem lakik és pihen.

Ha rám teszik a kötelet a hitért,
amiben egyedül vagyok, olyanok
lesznek, mint a falevelek az
őszben motozó tagok,

és én olyan leszek: hozzátok hasonló,
hogy a körzőjével hagyom,
ha növekszik – mint a szürke ég –
a két tó lágy halántékomon.

Félúton Agra szentélyéhez, megállva az Ilisszosz partján

Nem lehet, hogy nem tanított senki,
kedves Pánod valósággá ért a lelkemben úgy,
hogy emlékeztetni kell magamat,
hogy csak rá gondolok, barátokat és szavakat

cserélgetek, sok dologra emlékeztetem magam,
a jelen kérdésem, hogy miért vagyok emlék-erejű,
ezt kerülgetem. Csak én ismerem a gyengédség
és az értelem mértékét, ami bennem lakik,

ha az ember figyel, szürkéskék fény
van a szemében, és a homlokán számok, betűk.
Nem vettem észre, hogy a csontjaim
érezhetőbbek lettek a hátamon. Úgy végzem el

a harmadik fokozat szertartását, hogy látod,
a szemedben elvégzem a gyengédség és az
értelem jelképes cselekedeteit, a virágok
bájos nyugalmával várakozó halál és feltámadás

szimbólumai közt. A szín békéjévé változom át.
Dühvel és megadással, mint aki eldöntötte,
hogy élni szeretne, amikor a szavaidtól
megfosztottak, megismertelek, jobban tudom,

mint te, hogy ki vagy; a hátamon vessző, csontok
nyomta árnyékod, mikor a mozgó halottakon
mint az akácfákon töprengsz meztelen. A félelem
és csodálkozás nem szűnik meg, bár nem is

elviselhetetlen, ráébredek, hogy így keresi
a helyet, ahol születtél, az örömben tanítványa
és szolgája élőnek és halottnak, az elmémbe hanyatló
szertartásokon ifjúságodnak szelleme, a lelkem.

Kék tetős házak

Az én lelkem mélye nem olyan ijesztő,
házak kék tetővel,
amit magamnak csináltam,
szeretnék benne lakni egyben,
de ott nekem csak kamrám van.

Amikor egy lélek megszűnik létezni,
az árnyékában állunk, de nem hallunk róla.

Belépek egy házba, amit építettem,
már tudják, hogy én jövök,
és megáll minden óra,
és együtt tudjuk, hogy alig érdemes,

de még mindig jobb,
mintha nem hinnénk egymásnak,
a fekete ablakok parti fövenyen
verdeső zsaluját madárszárnycsapásnak.

(Már nem szöknék meg…)

Már nem szöknék meg akkor sem,
ha lehetne, de azért még nem lehet.
Lassan már csak test nélkül viseli
el a türelmemet a világ, pedig

szelíd adó, nem kell félni tőle.
Felnézek rád, hogy felismered-e
a jeleimet, hogy leméred-e azt
az időt, mialatt elkészítettem

számodra őket – ez valóban félelmetes;
de én ebben az időben alig mozdulok,
megfogadtam, csak a jóra, igazra
és szépre, hogy az akaratom előbb

mesterségbeli tudás, aztán szeretet
legyen. Az emberi lényem mélyén
gondolat vagyok, egy, a testemnél
még szilárdabb fény, ahol

egy hosszút, két rövidet dobog
szívemen a sötétkék erény.

Attak[2]

Talán már az sem számít,
amit leírtam, az én emberi arcom
törékeny sötétje, így megőrzök
valamit a szellemedből, nem

ragaszkodom hozzá, csak tudok
róla, ahogy a kés hegyén megült tiszta
szándék kevés idejét magára fogja;

én is miatta hibáztatom magam,
van, hogy nem tudok küzdeni ellene,
csak naponta egy, vagy egy, ami
két napig tart, úgy várok rá,

mintha órára jönne. Némi
méltóságot ad ez a gondolat,
mellettem hosszan szabódó árnyék,

kedvelem arcomra szándékosan félve
ráfüggesztett aggódó szemét,
ahol a részvét a halántékom
sötétjén megbotló derű.

(Néha olyan nyugalom van bennem…)

Néha olyan nyugalom van bennem,
amit nem értek, ragaszkodásnál
többet szeretnék. A nyugalmamat
vendégnek tekintem és az
ösztönömnek rám záródó lelkét.

Azt szeretném, hogy beszélj
magadról, a hosszúra nyúlt történeteidet,
a figyelmem sötétre nyúlt éjszakából
ejti ágak fehér tavára szíved.

Nyúlketrec

„A koponya fekete zsinóron függött, mely a koponyatetőn fúrt apró kis lyukon volt keresztülfűzve, a baba pedig fehér zsinóron.
A nyaka körül siklóhurok volt. Mindkét értelemben lógott.”

(John Fowles: A mágus, Feig András fordítása)

Úgy lett, amint vártam, összemosódtál
bennem másokkal, de nagy ára van,
látom az árnyékodat lehullani,
és megnő tőle a hatalmam.

Ahogy nyilvánvaló lesz,
hogy mi tükröződik bennem,
úgy kell szégyellnem magam,
titkolnom, hogy mennyire értek

a bennem megépült térhez,
tiszta, világos, magja van, ott,
ahol elsötétül a tekintetem.
Megképződik bennem, ha látlak

téged, mégsem mindig ilyen,
ha fák suttogásává zuhansz össze,
nyugodt lesz, mint a láthatóságuk este,
bekerített otthonom. Apró dolgokat

veszek magamhoz, tetteim közé
ékelődik a középpont elcsendesedő
zúgása, beismerem, hogy tetteim csak
mozdulatok, itt megremeg a hangom,

tartani kell, aztán egyszer csak, ha nem
figyelek oda, hogy tartanak, meghallom,
hogy mit mondtál, amíg fogtad a vállamat
a megtartásomkor. Sok emberből

rakok össze egy-egy szellemet,
előbb fák suttogásává zuhannak össze,
vagy fénnyé, mielőtt beszélgetni
kezdünk. Néha jó kedvem lesz tőlük.

Nem békesség ez, csak kíváncsiság,
és nem kérek el semmit, csak a nyúlketrecet,
amit kitakarítottam. A változás
jó szándékú, nem tudtam,

hogy az udvari emberekből, beszélgetésekből
bent is sikerül többet összeraknom,
megismernem. Nem mozdulnak,
ha megpróbálom megváltoztatni

a valóságukat, nem rosszindulatból,
csak a valóság olyankor más alakba
bújik, és a várakozásom szórakoztató.
Nem tudtam, hogy ilyen lesz az életem.

Ezzel fordulok hozzád. Eddig kettőt raktam
össze igazán, de nem baj. Téged és egy másikat.
Gyorsan mondom el! Olyan vagyok,
mintha nagy lelkem lenne, pedig csak

a helyeket tudom felismerni és a dolgokat,