– részlet –

A kutatást támogatta:
Memorial Foundation for Jewish Culture
J. & O. Winter Fund

A kötetet támogatta a Politikatörténeti Alapítvány és a Péter Horváth Stiftung

Az elektronikus verzió megjelenését a Magyar Kultúráért Alapítvány támogatta

© Dunai Andrea, 2019

Elektronikus kiadás, 2023
ISBN 978 963 338 513 5

Napvilág Kiadó, Budapest
www.napvilagkiado.eu

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Dr. Varvasovszky László (1912–2000)
emlékének

Tartalom

Előszó

A magyar gazdaság „átmentése”

Az előtörténet

Ki- és beléptetés

Tárgyalás vagy önkény?

A Wolfner-gyár közelebbről

A kiürítés szereplőinek utóélete

Mentővonatok

A Turán

A blaibachi vonat

„A zsidó aranyvonat”

Az MNB vonata

A műkincsvonat

Szétszórt értéktárgyak Ausztria területén

Mattsee

Bad Ischl, Aschach, Maria Schmolln, Kremsmünster, Vöcklabruck

Bécs

Helyzetfelmérés

Az ipari javak

A műjavak

A restitúció előkészületei

Kezdő lépések a nyugati övezetekben

Felkészülés Magyarországon

Az első eredmény

A Magyar Anyagi Bizottság

A restitúció elindítása

A Visszaszolgáltatási Bizottság

A műkincsvonat visszatérése

Új lehetőség: Lengyelország

Magyarország restitúciós kötelezettségei

1947 – az első hivatalos restitúciós év

A frankfurti ezüst

Mű- és ipari javak

Akadozó restitúció

A kitiltás

A kivétel: ausztriai műtárgyak

Korszakvég

Intézményi változások

Az „utolsó dobások”

Új próbálkozások

Elutasítások

Alkudozások Ausztriával

Megkésett műtárgyak

A győri festmények

A „zsidó aranyvonat” festményei

A legutolsó festmények

A Győri Vagon- és Gépgyár pere

Az NDK-restitúció

Egyezkedések az NSZK-ban

Vagyonjogi elképzelések a Kádár-korszakban

Két Németország

USA

A Szent Korona visszatérése

A rendszerváltás után

A magyar–német vetület

A magyar–amerikai vetület

A Szovjetuniótól az Orosz Föderációig

Németországi fejlemények

Magyarországi fejlemények

Sárospatak

Jegyzetek

Válogatott irodalom

Felhasznált levéltári fondok

Akik munkájukkal a legtöbbet tették a magyar javak restitúciójáért

A restitúcióhoz köthető fontosabb időpontok

Illusztrációk jegyzéke

Névmutató

Előszó

Könyvemben a Magyarországról 1944/45 hónapjaiban, közös magyar–német szervezéssel kihurcolt javakról, ezek restitúciójáról, illetőleg a magyarországi kárrendezési törekvésekről írok. Különös tekintettel a változó pengő–forint–márka és -dollár-kurzusokra, nem vállalkozom arra, hogy meghatározzam a ki- és visszaszállított javak összegszerű értékét, és nem próbálkozom a különböző években, különböző intézmények által ki- és átszámolt összegek egymáshoz hangolásával. A német megszállás eseménytörténetét sem elemzem, mert ezt kiváló történészek számos műben megtették. Magyarországról elkerült javak nyomába indulok, szerencsés esetben rájuk lelek, figyelemmel követem sorsukat hosszabb-rövidebb számkivetésükben, és ha lehet, hazakísérem őket. Helyenként – különösen a műtárgyak visszaszármaztatásakor – azt a pillanatot is elcsípem, amikor egykori tulajdonosuknak birtokba adják, vagy – ami jellemzőbb – amikor elcsaklizzák tőlük. Tudásomat elsődlegesen levéltári forrásokból merítem. Mivel munkám leginkább a „népszerű tudományos” műfaj elvárásainak kíván megfelelni, a lábjegyzetekben csak a levéltári források szignatúráit adom meg, és mellőzöm a hivatkozott dokumentumok címét és keltezését. Az érdeklődő olvasók a feltüntetett adatok alapján könnyűszerrel megrendelhetik és tanulmányozhatják az általam felhasznált anyagokat. Kutatási témám rugalmasan bővíthető és mélyíthető. A könyvben vázolt meglátásaim és eredményeim minden bizonnyal további pontosítást, helyreigazítást, valamint kiegészítést igényelnek.

A restitúció latin szó, valaminek a visszatérítését, visszaadását, egy előzetes helyzet visszaállítását jelenti. A római jog a „restitutio in integrum” – jogokba való visszahelyezés – kifejezést említi, s ezt Magyarországon az 1867-es kiegyezésig követelésként, a történelmi magyar királyság helyreállításának összefüggésében használták. Később a latin kifejezést hírlapírók, egymással vitatkozó pártok, országgyűlési képviselők a múlthoz köthető optimális jogorvoslat szinonimájaként említették. Restitúcióról beszéltek az első világháború győztesei a trianoni békében, mégpedig a Magyarországra rótt kötelmek vonatkozásában. Ezek mértéke természetesen eltörpült a horribilis területi veszteségek és a jóvátételi kötelezettség mellett. A széthullott monarchia utódállama, a Magyar Királyság köteles volt visszaszolgáltatni mindazon ingó javakat, amelyeket a cs. kir. hadsereg vagy magyar állampolgárok az antant országaiból magyar területre hurcoltak. Amennyiben a javakat nem találták, ellenértéküket kellett megtéríteni. Szó esett a Szerbiából zsákmányolt vasúti anyagokról, a kragujeváci hadianyaggyár gépeiről, hajókról és műtárgyakról – ezeket jobbára csereárukkal lehetett pótolni. Németországra a nyugati hatalmak jóval nagyobb büntetést szabtak ki. Az elhurcolt javak visszaszolgáltatása helyett hadikárpótlást oktrojáltak rá, amely még a 113 milliárd márkára lecsökkentett végösszeggel is alig elviselhető megpróbáltatás elé állította a Weimari Köztársaságot. A katasztrofális helyzetet a két amerikai kölcsön és a reparációs kötelezettség alól való felmentés sem enyhítette.

1933-ban Hitler hatalomra jutott és szónoklataiban gazdasági fellendülést, fegyverkezést, területgyarapítást hirdetett. Kezdeti terveit részben a belföldön kisajátított értékekre alapozta. A németországi zsidókat megfosztották vagyonuktól, kirekesztették a közéletből, nincstelenül emigrációba hajszolták vagy munkatáborokba zárták. A világháború kirobbantásával a rablás a legázolt országokra is átterjedt. Ezekben a vagyonelkobzást Alfred Rosenberg Bevetési Törzse végezte, de a Wehrmacht és az SS kötelékei szintén kivették részüket a kincsszerzésből. A német hadipotenciál fellendítése céljából a megszállt országokat arra kötelezték, hogy bérmunkát teljesítsenek a német iparnak, valamint nyersanyag- és élelmiszer-szállítmányokkal lássák el a hátországot. A hadifoglyokat milliós nagyságrendben kényszerítették rabszolgamunkára.

A Hitler-ellenes szövetség államai már a háború idején foglalkoztak azzal a kérdéssel, miként lehetne jóvátenni az országaik területén vagy állampolgáraiknak okozott hatalmas károkat. 1943 januárjában Londonban a szövetségesek nyilatkozatot írtak alá a megszállt országokból elhurcolt aranykészletek, ipari javak és a zsidóktól elkobzott vagyontárgyak helyzetének háború utáni rendezéséről. Ebben fenntartották maguknak a jogot, hogy semmisnek nyilvánítsák a németek által foganatosított vagyonelkobzásokat. Hamarosan az USA-ban is kiérlelődtek az első elképzelések a Németország területén fellelhető idegen vagyontömeg gondozásáról.

Magyarországot a Wehrmacht 1944. március 19-én szállta meg. A háborúnak ebben az utolsó szakaszában a németek a magyar ipari kapacitások kiaknázása mellett a zsidóság elpusztítására, illetőleg maradék munkaerejének kihasználására helyezték a hangsúlyt. A deportáció kezdeményezésében és lebonyolításában Horthy tiszti- és hivatalnoki kara, majd október 15. után Szálasi pribékjei olyan energikus szerepet vállaltak, hogy a történészek máig vitatkoznak arról, a magyar hatóságokat vagy a megszállókat terheli-e nagyobb felelősség. A Rosenberg-törzs Magyarországon nem látott munkához. A Vörös Hadsereg csapatainak közeledtével a göbbelsi propaganda által mesterségesen fenntartott győzelmi vízió látványos ellentétbe került a tényleges helyzettel. A megszállók és a magyar hatóságok legfőbb gondja az maradt, hogy értékes javak ne kerüljenek szovjet kézre. 1944 őszén közösen szervezték Magyarország kiürítését, a gyárak, ipari és kulturális javak áttelepítését a Birodalomba. Az árumozgást kísérő keretmegállapodások magyar–német aláírói kézjegyükkel igazolták, hogy a területváltás a tulajdonviszonyt nem érinti, és az evakuált javakat a magyar államnak vissza fogják adni. Ebben senki sem hihetett. A kulturális értékek és az aranykészlet kiszállítása egységesített fuvarokban, mentővonatokon történt. A szállítmányokat magyar parancsnokok kísérték a veszélyes útszakaszokon, s a rájuk bízott értékládákat 1945. április–májusában az előrenyomuló szövetséges csapatok vették át és gondoskodtak elhelyezésükről. Jóval szerteágazóbban alakult azoknak a javaknak a sorsa, amelyek sínpályákon, köz- és vízi utakon, kevésbé szervezetten hagyták el a hadiszíntérré változott országot. Ezeknek elindítását a német hivatalnokokkal együttműködő magyar minisztériumok felügyelték, és a kitelepítendő üzemek és gyárak megbízottjai végezték. Noha magyar részről a kiléptetést az országból és a beléptetést a Birodalomba már-már kínosan precíz adminisztratív előírásokkal igyekeztek nyomon követni, a háború utolsó, kaotikus szakaszában ez a bürokrácia működésképtelen volt. Több tízezer vagon és több száz uszály útját főként a tényleges és fenyegető légitámadások jelölték ki, a bennük összezsúfolt áruk fogadása pedig attól függött, hogy még az összeomlóban lévő Birodalomban vagy már az amerikai, angol, francia és szovjet zónákban találtak rájuk.

Magyarországon sokáig nem látták tisztán, hogy mennyi és miféle árukat vittek ki, és azok hol vannak. Egyelőre az is kérdéses volt, hogy az „utolsó csatlósnak” számító, vesztes Magyarország természetes és automatikus jogot vindikálhat-e magának a restitúcióra, amelyet a sajtó és a közszereplők „visszaszolgáltatásként” emlegettek. Az anyagmozgatásra az „elhurcolás” kifejezést alkalmazták, és a folyamat alanyaivá a nácikat vagy a nyilasokat tették meg. Nagy Ferenc miniszterelnök 1946 tavaszán és nyarán kezdett lobbizni moszkvai, washingtoni és londoni látogatásain az elhurcolt javak érdekében. Az első reakciók bizakodásra adtak okot. Főleg amerikai nyomásra a berlini Szövetséges Ellenőrző Tanács egyre nyitottabban tárgyalt a volt ellenséges országokba irányuló restitúciós lehetőségekről. Budapestre 1946-ban először a Magyar Nemzeti Bank aranykészletét, valamint a Szépművészeti Múzeum műtárgyait, s vele a zsidó gyűjtőktől zár alá vett műkincseket engedték vissza. Jókora áttörést jelentett, hogy a nyugati megszálló hatalmak lehetővé tették magyarországi restitúciós missziók tevékenységét Németország és Ausztria nyugati övezeteiben. Az 1947 februárjában aláírt párizsi békeszerződésben a szövetséges és társult hatalmak hozzájárultak a Magyarországról erőszakkal vagy kényszerrel kihurcolt javak visszaszállításához, noha az erőszak és kényszer fogalmát, annak tartalmát és terjedelmét nem jelölték meg.

Leghamarabb Ausztriából indult el a szisztematikus restitúció, ahol 1947 júliusától az ügymenet indítását egy erre kijelölt osztrák minisztérium engedélyéhez kötötték. A német földről Magyarországra irányuló visszaszármaztatás éppen csak elkezdődött, és sokat ígérő szakaszába jutott, amikor hirtelen leállt. Az amerikai hatóságok 1948 áprilisában kiutasították a zónából a magyar visszaszolgáltatási bizottságot, és hamarosan az angol zónabeli képviseletnek is távoznia kellett. A világ két tömbre szakadása gátat emelt az előzőleg azonosított, vagyonellenőrzés alá helyezett és – akkori számítás szerint – mintegy 20 millió dollárra rúgó magyar javak visszaszállítása elé. Máig sem számszerűsíthető, hogy a restitúció elindítása előtt, alatt és leállítása után Németországban és Ausztriában milyen mennyiségű magyar terméket bocsátottak áruba, vagy olvasztottak be a fokozatosan talpra álló honi gazdaságokba. A magyar értékek védelmében aktív és mindenképpen dicséretes szerepet játszott a passaui székhelyű Magyar Anyagi Bizottság, ám őket az amerikaiak nem tekintették hivatalos partnernek, a budapesti Pénzügyminisztérium pedig csak gyéren vette igénybe szolgáltatásaikat. Az amerikai megszállók a restitúciót az 1949 májusában megalakult Német Szövetségi Köztársaság intézményeire örökítették, miközben Magyarországon a Pénzintézeti Központ (PK) vette át a távfelügyeletet a Németországban és Ausztriában maradt javak felett. Baden-Badenben, Bécsben és Kelet-Berlinben az ötvenes évek elején még működtek magyar restitúciós csoportok, amelyek elértek kisebb eredményeket. Budapesten minden egyes visszatért acélfúrót, gépkocsit vagy transzformátort értékeltek. Igazi hasznot azonban csak Hermann Rheinboldt ügyvédtől lehetett remélni. A Frankfurtban praktizáló jogász a PK megbízásából peres úton vagy az új törvények paragrafusaiba kapaszkodva igyekezett kártérítést kieszközölni a súlyos valutahiányban szenvedő Magyarországnak. Ő kísérte a magyarországi holokauszt-túlélők jóvátételi beadványait is. A Kádár-érában az Ausztriával, NSZK-val és az USA-val megkötött vagyonjogi megállapodásokban vagy a diplomáciai kapcsolatot szabályozó szerződésben a magyar fél kezdeményezésére érintették a restitúciót, amin a hadikárok rendezését, kárpótlást, kártalanítást vagy jóvátételt értettek. Az idő múlásával egyre kevesebb esély volt arra, hogy külföldön magyarországi árukra bukkanjanak és jogalapot találjanak hazahozatalukra. 1970-ben Ausztriából még küldtek vissza műtárgyakat Budapestre, 1972-ben festmények érkeztek a Szovjetunióból, majd 1978-ban – utolsó restitúciós szállítmányként – az USA-ból útnak indított Szent Koronát ünnepelték hazánkban.

A két Németország 1990-es újraegyesítése és a moszkvai „kettő plusz négy szerződés” aláírása valamelyest aktualizálta a restitúció kérdését. A rendszerváltás utáni kormányok újólag napirendre tűzték a Németországtól elvárható jóvátétel ügyét. Ugyanakkor a németek által egykor megszállt államoknak szembesülniük kellett azzal, hogy az említett szerződés nemzetközi jogilag nem minősült békeszerződésnek, ily módon pedig hiányzott a jogalap a második világháborúból fakadó bármiféle követelések érvényesítéséhez. Lengyelország és Görögország kitartott igényei mellett és rendszeresen artikulálja azokat. Visszamenőleg ma egyedül a műtárgyrestitúció terén lehet eredményre számítani, legalábbis nyugati viszonylatban. Az 1998-as washingtoni holokauszt-konferencián kidolgozták a nácik által elrabolt műkincsek sorsára vonatkozó irányelveket. Ezeket a műtárgyakat a köz- és magángyűjtemények kötelesek visszaszolgáltatni a jogszerű tulajdonosnak. Időközben Oroszország nyíltan bevallja, sőt, esetenként tárlatokon szemlélteti és digitalizálja a különböző területekről, így Magyarországról elbitorolt műtárgyakat, anélkül, hogy bármely formában kilátásba helyezné azok visszaadását. Magyar vonatkozásban kivételes szerencse csak a sárospataki református kollégium könyvanyagát érte.

Világháborúkat könnyebb elindítani, mint lezárni. Már az első világégés kárrendezése is sokkal tovább tartott a tervezettnél: az NSZK 2010-ben törlesztette a Német Birodalomra kiszabott első világháborús jóvátételből fakadó utolsó kamattartozását.

Budapest–Berlin, 2015–2018

A magyar gazdaság „átmentése”

„Mert van a tárgyaknak könnyük…”

(Vergilius: Aeneis)

Az előtörténet

Három nappal Magyarország német megszállása után, 1944. március 22-én, a Sztójay-kormány beiktatásának napján a Honvédelmi Minisztérium arról tájékoztatta a magyarországi hadiüzemeket, hogy mivel „egyes vállalatok felelős tényezőit a vállalatok éléről eltávolították, helyetteseket kell beállítani”.1 A Csatay Lajos vezette minisztérium eltávolításon azt értette, hogy a Gestapo a megszállást követő órákban és napokban zsidó származású gyárigazgatókat tartóztatott le. Ebbe az első szórásba kerültek be a magyar gyáripar emblematikus vezetői: Aschner Lipót, az Egyesült Izzó vezérigazgatója, Buday-Goldberger Leó, a Goldberger-gyár elnök-vezérigazgatója, a Gyáriparosok Országos Szövetségének (GYOSZ) igazgatója, Chorin Ferenc báró, a Salgótarjáni Kőszénbánya Rt. igazgatója és Kornfeld Móric báró, a csepeli Weiss Manfréd Művek egyik igazgatója. Hamarosan Hiller József, a Bauxit Tröszt-Alumíniumérc Bánya és Ipar Rt. első embere is távozásra kényszerült.

Csatay nem részletezte, hogy a váltás miként fog végbemenni – valószínűleg nem tudta. Hetekig csak találgatni lehetett, hogy milyen alapvető változások fognak bekövetkezni a magyar–német gazdasági kapcsolatokban, amelyeket 1936-tól kezdődően egyre inkább az jellemzett, hogy a magyar ipar bőséges exporttal, áruhitellel és bérmunkával támogatja a német fegyverkezést. Az értékarányok és keretösszegek emelkedésével a német tartozások összege nőttön-nőtt a Magyar Nemzeti Bankban vezetett számlán.2 Az évente megkötött kereskedelmi megállapodások mind több pótegyezményt tartalmaztak. Miközben fokozatosan csökkent a Birodalomból érkező termékek és nyersanyagok aránya, 1939-ben a magyarországi exportcikkek több mint 70%-a német piacon talált fogadtatásra. A területi gyarapodással a magyar fél a német igényeket – mintegy hálából – a hazai fogyasztás látványos korlátozása árán elégítette ki.3 Teleki Pál már 1939-ben megállapította, hogy „a Német Birodalom (…) az egész magyar gazdasági életet ellenőrizni, sőt befolyásolni tudja”.4

A miniszterelnök végzetes nyilatkozata öt évvel később vált valóra. Dr. Edmund Veesenmayer, a Német Birodalom teljhatalmú követe különleges megbízatással érkezett 1944. március 19-én hazánkba. Kinevezési okmányában az állt, hogy a „legteljesebben használja ki mindazokat az erőforrásokat, amelyek az országban kínálkoznak, főként gazdasági lehetőségeket, a háború közös viselése érdekében”.5 1944. április 4-én a Birodalmi Gazdasági Minisztériumban megtartott értekezleten arról állapodtak meg, hogy a „magyar ipari potenciált a német hadigazdaság céljaira kell felhasználni”.6 Néhány nappal később egy tárcaközi tárgyaláson hazánkkal kapcsolatban az eddiginél keményebb szavakat vettek jegyzőkönyvbe: „Magyarország gazdasági erejét gyorsan és maradéktalanul ki kell aknázni. (…) Magyarország teljes bekapcsolása a német hadiiparba minden eszközzel végrehajtandó.”7

Az ipari vállalatok vezetőgárdájának lecserélése része volt a tervnek. A németek az új emberektől elvárták, hogy „megbízhatóak, valamint erélyesek legyenek”8, és ebben a magyar hatóságok elképzeléseivel is találkoztak. Sok más tényező mellett az új vezetők „politikai feddhetetlensége” a német érdekeket kiszolgáló nyereséges gyártás előfeltétele lett. A jó munka pénzügyi hátteret igényelt. A bérmunka engedélyezett keretét a németeknek nem kellett önkényesen túllépni, mert azt a minisztertanács március végén 500 millió birodalmi márkára (Reichsmark, RM) emelte.9 A Veesenmayer vezette követségen 1944 májusában új emisszárius jelent meg Berlinből: Dr. Hans Constantin Boden, az AEG (Allgemeine Elektrizitäts-Gesellschaft) és számos más iparvállalat vezetőségi tagja, a Reichsgruppe Industrie – a német gyáriparosok szövetsége – magyarországi tagozatának elnöke. Bodent Albert Speer fegyverkezésügyi miniszter javaslatára a Führer nevezte ki április 25-én gazdasági biztosnak Budapestre. Személyzetileg a külügyi tárcához, szakterületileg a gazdaságihoz tartozott. Boden korábbi tevékenysége révén bizonyos helyismerettel rendelkezett Magyarországon. A nyelvet nem beszélte, de gyorsan felélesztette régi kapcsolatait és újakat teremtett. Otthonosan mozgott a magyarországi Német Ipari Bizottságban (Deutsche Industrie-Kommission in Ungarn, DIKO), amely a berlini Fegyverkezési Minisztérium kihelyezett állomásaként februártól működött Budapesten a magyar gazdaság „maradéktalan kiaknázása” szellemében. Május 25-én a Német-Magyar Kereskedelmi Kamara éves közgyűlésén a Német Tudományos Intézet Apponyi téri (ma Ferenciek tere) helyiségében Boden az első sorban ült és felszólalásában kifejtette, hogy kollégáival, valamint magyar illetékesekkel „igyekeznek a magyar gazdaság segítségére sietni”.10

Az önzetlennek hangzó felajánlkozásban egyetlen részvevő sem hihetett, mert a magyar hadiüzemek évek óta hagyományszerűen végeztek bérmunkát német megrendelőknek. A legfontosabb ilyen tevékenység a Jägerstab elnevezésű program keretében bonyolódott, a Birodalomból, a Győri Vagongyárba, a Weiss Manfréd Művekbe, a Dunai Repülőgépgyárba és a Pestszentlőrinci Ipartelepek Rt.-be áthelyezett megbízások alapján. A megrendelők a vadászgépek előállítására fektették a legnagyobb hangsúlyt.11 A németek jól ismerték a magyarországi lehetőségeket és a megszállás után egyre nagyobb biztonsággal mozogtak a helyszínen. Egész szaknévsorokat állítottak össze a potenciális együttműködőkről. Különösen a villamosipari cégek érdekelték őket, ezeknek a kihasználtságát a Fegyverkezési Minisztériumból egy Freiberger nevű hivatalnok tartotta szemmel Budapesten.12 1944 tavaszától csak úgy dőltek az újabb és újabb „felkérések”. A budapesti AEG Union a berlini AEG-től például 1,8 millió RM értékben kapott megrendeléseket, ugyanakkor a berlini központ egy másik német cégtől további 1,5 millió RM értékben közvetített áramkapcsolók gyártására szóló megbízást. A budapesti AEG a többletmunka realizálásának érdekében kénytelen volt havi ezer pengőért kibérelni a Rudolf téri (ma Jászai Mari tér) irodájuktól távol eső 160 négyzetméteres külvárosi barlangraktárat és a távolság áthidalására 24 ezer pengőért gépkocsit vásárolni. Az összegeket megigényelték Berlinből, ott jóváhagyták, ám kétséges, hogy megtörtént-e az átutalás. Éppúgy bizonytalan, hogy hány százalékig sikerült teljesíteni a bérmunkát, s azt sem tudjuk, hogyan zárultak a berlini AEG-nek a Szabó és Mátéffy Villamosipari Rt-nek közvetített 2,2 millió RM-es vagy a Magyar Acélárugyáraknak szánt 1,4 millió RM-es megbízásai.13 Akkoriban az átutalások még a magyar–német devizakompenzáció keretében történtek. A bérmunkát azonban a magyarok finanszírozták, s magát a fogalmat a németek Verlagerung (áthelyezés) szóval írták körül. A munka kiszervezésének hagyománya volt, évekkel korábban kezdődött és a hadiparban használható termékek mellett hétköznapi árukat is érintett. Az 1943–44-es kimutatásokban a lekülönbözőbb áruk tűnnek fel: Magyarország bérmunkában például 22 ezer darab sífelszerelést és 36 ezer rokkantbotot állított elő a Birodalomnak.14

A Fegyverkezésügyi Minisztérium másik kiküldöttje 1944. május 19. és 24. között azt tapasztalta, hogy a „magyar ipar nagyjából és egészében nyitott a német megbízásokra”.15 Áprilistól júniusig egy német mérnökcsoport járta az országot bombabiztos barlangok után kutatva, amelyekben szükség esetén ipari javakat vagy repülőgépgyártó-műhelyeket kívántak elhelyezni, illetőleg a meglévő műhelyeket bővíteni.16 A németek 1944 tavaszától nyíltan tervbe vették és megvalósították Magyarország kizsákmányolását.17

A német jelenlét a kereskedelemre is kiterjedt. Egyre több engedély kellett a Birodalom területén áthaladó, harmadik országokba irányuló kivitelhez. A megszállás után a kivitelt fuvarlevél és szállítási engedély felmutatása mellett rakományirányító eljáráshoz kötötték, ami fölöttébb megnehezítette a Svájcba, Svédországba, Belgiumba, Hollandiába, Norvégiába és Finnországba irányuló áruforgalmat.

Szász Lajos iparügyi miniszter hivatalában nagy volt a sürgés-forgás. 1944 áprilisa és májusa azzal telt el, hogy követték a miniszterelnöki rendeletek rájuk vonatkozó passzusait, másfelől maguk is szorgalmasan gyártották a paragrafusokat. Egy hónap alatt négy rendelet került innen nyomdába. Sztójay Döme miniszterelnök 1944. május 12-én szignált előírása18 alapján az iparvállalatok élére – a német követséggel való egyeztetés után – a Szász-féle minisztériumban kellett kinevezni az új üzemvezetőket. Az ily módon „véglegesített” személy minden „jogcselekményt érvényesen végezhetett”, bár bizonyos feladatok ellátásához a szakminiszter hozzájárulását kellett kérnie. Javadalmazását a gyártulajdonosra terhelték. A kinevezési döntést a Minisztertanács hagyta jóvá. A Weiss Manfréd konszern első embere Markotay-Velsz Jenő, az Állami Vas-, Acél- és Gépgyárak korábbi vezérigazgatója lett. Markotay úgyis mint a Gyáriparosok Országos Szövetségének (GYOSZ) egyik vezető tisztviselője, tökéletesen ismerte a német terveket és további elvárásokat. A MÁVAG19 vezető székébe az úgyszintén „kipróbált” Vietorisz Józsefet ültették. A Bauxit Tröszt Dammang András kezére került, aki korábban a fegyvergyárban tett szert vezetői tapasztalatokra. A kinevezetteket a Honi Ipar, a magyar iparpártolás és iparfejlesztés kéthetente megjelenő lapja méltatta.

Sztójay június 1-én az ipari termelésről szóló rendeletével20 a közelmúltban bekövetkezett változásokra reagált. A paragrafusok az Iparügyi Minisztériumot kizárólagos hatáskörrel ruházták fel, amely kiterjedt a szektor teljes ellenőrzésére. A minisztérium létesíthetett új vállalatokat és megszüntethetett régieket. A GYOSZ helyett megalakult a Gyáripari Országos Központ (GYOK), amely a terület egyedüli hivatalos érdekképviseleti szerve lett. Igaz, függetlenségről szó sem volt, mert elnökét az iparügyi miniszternek kellett kineveznie. Tegyük hozzá, Szász Lajos megnövekedett hatáskörét beárnyékolta egy néhány nappal korábbi keletű kinevezés, ráadásul nem is akárkié. Május 23-án Imrédy Béla volt miniszterelnököt tárca nélküli gazdasági csúcsminiszterré iktatták be, s ebben a minőségében ő asszisztált a megszállás utáni első állami szintű magyar–német gazdasági megállapodás megkötésénél.

A nyitányra június 2-án került sor Budapesten, az Erhard Milch tábornagy vezette német vendégsereg jelenlétében, amikor Sztójay és Veesenmayer jegyzőkönyvet írt alá a „magyar gazdaság bevonásáról az Összeurópai Tervezésbe”.21 A hangzatos cím mögött hétköznapi agenda állt: „Milyen mértékben lehetséges az eddigi Németországba irányuló magyar termelés áthelyezése után Magyarországon többletkapacitást biztosítani az össztermelés céljából.” A döcögő mondatból a cél így is kiolvasható: Magyarország teljes gazdasági kizsigerelése. A 4. pont említi az áthelyezési vagy áttelepítési szerződéseket (Verlagerungsverträge), amelyeket az „érintett magyar cégeknek a német hivatalos helyek által kijelölt cégekkel kell megkötniük”.22 Bárhogy fogalmaztak, a lényeg az maradt, hogy a németországi megbízásokat a magyarok még szervezettebb keretben teljesítsék. A háború végső stádiumában egyre inkább olyan termékek gyártása vált szükségessé, amelyeket a Birodalomban lehetetlen volt előállítani. Az ünnepélyes aláíráson jelenlévő Karl Otto Saur, a vadászrepülőtörzs főnöke hozzászólásában a vadászrepülőgépek magyarországi gyártásának jelentőségét domborította ki.

Ezen a napon Magyarország egy másik egyezménnyel bizonyította a Birodalom előtt, hogy anyagilag beszáll a nagyszabású tervekbe: Veesenmayer és Reményi-Schneller Lajos pénzügyminiszter megállapodott egymással a magyar–német kapcsolatok pénzügyi hátterének szabályozásáról és a magyar hadialap létesítéséről. Úgy számolták, hogy a megszálló német csapatok a magyar kormánynak május, június, július hónapokra havi 200-200 millió pengőbe kerültek. Ez az összeg semmiképp sem áll arányban a megszálló csapatok létszámával23 – a németek alighanem több pénzt vasaltak be magyar szövetségesükön, mint azt a Wehrmacht szükségletei igazolták volna. A magyar kormány vállalta, hogy a mindenkori szükségletek szerint alakuló költségeket havonta kétszer, elsején és tizedikén fogja átutalni a Birodalmi Hitelpénztár budapesti részlegének. A hadialap egyik tétele a „légiveszélynek kitett üzemek áttelepítéséből Magyarországra háruló költséghányad”24 volt. Ezen németországi üzemek áttelepítését értették, noha a bombatámadások már közvetlenül Magyarországot is veszélyeztették. A szövetséges légierő éppen a találkozó napján kezdte bombázni Debrecent.

Egyidejűleg a magyar kormány a Nemzeti Banknál „K”, vagyis pengő különszámlát nyitott a németek részére. A németek erre utaltak pénzt, hogy abból fizessék a számukra végzett magyar bérmunkát, amit ők „áttelepítési megbízásnak” neveztek, és amelynek korrekt használatáról biztosították a magyar felet: „A német kormány gondos ellenőrzéssel fogja elejét venni, hogy egyéb kifizetési megbízások ne terheljék a »K« számlát.”25 A valóságban a számlán az egyre nagyobb mértékű német államadósságot könyvelték.

A június 2-i „hűségnyilatkozatok” aláírásával Magyarország újból és rutinosan alávetette magát a német kívánalmaknak, amelyekről sejteni lehetett, hogy a háború egyre kilátástalanabb lefolyásával sűrűsödni fognak. A nap sikereiről Veesenmayer elégedett táviratban tájékoztatta felettesét, Ribbentrop külügyminisztert: „Magyarország hozzájárul, hogy a magyar gazdaságot fenntartás nélkül bevonjuk a német gazdasági tervezésbe. (…) A továbbiakban dr. Bodennel közösen folytatott hosszabb tárgyalásaink eredményeként német–magyar pénzügyi megállapodás jött létre (…); ennek értelmében Magyarország: a) a Wehrmacht, SS-alakulatok és magyarországi német szervek céljaira, b) magyarországi áttelepítésekre adott német megbízásokra, c) az eddigi kormánymegállapodásokon alapuló minden egyéb magyar szállítás kiegyenlítésére az összes szükségessé váló pengőösszegeket, korlátozás nélkül, azonnali kifizetésre rendelkezésünkre bocsátja.”26

Karl Reuss, német lapok Budapesten élő gazdasági tudósítója, a magyar ipar ismerője úgyszintén pozitívan ítélte meg a fejleményeket. A bécsi Délkelet-Európai Társaságnak írt összefoglalójában kertelés nélkül bejelentette: „Magyarország mostantól úgy működik és szállít, mintha egy német tartomány lenne.”27

Eközben magyar részről „mikroszinten” is megkezdték az akadálymentesített magyar-német együttműködést: 1944 júniusától a Németországgal üzleti összeköttetésben álló magyar cégek kérvényezhették bekapcsolásukat a német távbeszélő forgalomba. Kisebb cégeknél egy, nagyobbaknál három (szavatoltan keresztény) munkatárs a kijelölt állomásról korlátozás nélkül tarthatott kapcsolatot a német partnerrel.28 Minisztériumi szinten – a honvédelmi tárcát kivéve – mérsékelni igyekeztek a németek felé irányuló teljesítést, részben közvetlenül a német mulasztásokra hivatkozva, részben a szokásos bürokratikus lassítással.29

Szemben Veesenmayer optimizmusával, Hans Warmunt von Massenbach, a berlini Pénzügyminisztérium budapesti kiküldöttje tanácstalan volt a szerződést illetően. A berlin-charlottenburgi adóhivatal adatokat várt Budapestről a követségen dolgozó gazdasági stábnak az év második felére tervezett személyi és dologi kiadásairól. Massenbach félt tervezni: „A gazdasági megbízott stábjának felépítése és kiépítése még egyáltalán nem látható előre. Fogalmunk sincs arról, hogy milyen új feladatokkal kell majd számolnunk. (…) Legalább három-négy hónapos tapasztalati időszakra lesz szükség ahhoz, hogy viszonylagos pontossággal megállapíthassam a szükséges költségvetésünket.”30 A berlini Pénzügyminisztérium július 4-én megtartott osztályvezetői értekezletén Schomaker kormányfőtanácsos is némi szkepticizmussal számolt be a magyar–német gazdasági összetartás legújabb fejezetéről: „A gazdasági megbízott szolgálati helyének kiépítése lezárult Magyarországon. (…) Az új pénzügyi megállapodáshoz vezető tárgyalások befejeződtek. Magyarország a Wehrmacht és a Wehrmachthoz hasonló képződmények összes kiadásait egy hadialapból fogja fizetni. Az összes megbízás-áttelepítés külön pengőszámláról kerül kifizetésre, amelyet a magyar kormány korlátlanul bocsát rendelkezésre. A szokásos árukereskedelem továbbra is a clearingen (német–magyar devizakompenzáció) keresztül zajlik. A clearinget is teljes mértékben meg fogják előlegezni. (…) Az eddigi kormánybizottsági tárgyalások helyett a német gazdasági megbízott fog közvetlenül tárgyalni a magyar kormánnyal. (…) Magyarországnak pénzügyi teljesítését a zsidóvagyonból kell fedezni. (…) A magyar termelésnek a közös hadviselés céljára történő felfejlesztése a munkabefektetés terén feszültségekhez fog vezetni. Érdemleges magyar munkaerőket nem lehet majd a Birodalom területére áttenni. Ellenkezőleg: azzal kell számolni, hogy ipari munkásokat kell majd Magyarországra áttelepíteni.”31

Ami a zsidóvagyonnak a közös projektbe való beépítését illeti, ott nem érhette szó a ház elejét. Az 1944 tavaszán kibocsátott rendeletsorozat a magyar zsidóságot teljes vagyonából kiforgatta. Értékpapírjaik kezelését a Nemzeti Bank vette át, és miután a deportált, munka- vagy megsemmisítő táborokba hurcolt zsidók elhagyták Magyarország területét, lényegileg megszűntek magyar állampolgárnak lenni – államuk levette róluk a kezét.32 A kifosztást a hatóságok mérnöki pontossággal végezték, figyelmük a legapróbb részletekre is kiterjedt. Így megszabták, hány rend ruhát tarthattak meg otthonukban, ahonnan utóbb a gettókba terelték, majd a marhavagonokhoz irányították őket, a gettósítás költségeit velük fizettették meg, s néha, egészen abszurd módon, a kiiktatásukkal kapcsolatos hivatali munkába, így elkobzott ruháik leltározásába is bevonták őket. Zsidóvagyonból szanálták az államkasszát, és részben ebből fedezték a német megszállás költségeit is.33

A megegyezés nyilvánvalóan előnytelen volt Magyarország számára. Imrédy a június 10-i minisztertanácson magyarázni próbálta a bizonyítványt. Tájékoztatta az egybegyűlteket, hogy találkozni fog Bodennel és kidolgozzák a részleteket. Pozitívumként jegyezte meg, hogy a magyar honvédséget ezentúl német fegyverekkel fogják ellátni. S hozzátette: „az így felszabadult magyar kapacitás a közös ügynek szolgálatába lesz beállítva”. Azaz: Magyarország „előállít” több száz vadászrepülőgépet, míg a németek „bizonyos mennyiségű” géppisztolyt, gyalogsági fegyvert, negyven milliméteres légvédelmi ágyút, valamint páncélosokat fognak az ország rendelkezésére bocsátani. Imrédy felszólalására a jegyzőkönyv tanúsága szerint Jungerth-Arnóthy Mihály külügyminiszter-helyettes, volt moszkvai magyar követ reagált. „Neki az a benyomása, hogy a németek akarják átvenni a külföldi áruforgalom európai lebonyolítását. Ha mi ebbe belenyugszunk, akkor mi, mint gazdasági egység megszűnnénk, és akkor nem kapnánk külföldi valutákat, ami részünkre viszont igen hátrányos helyzetet teremtene.” Ezután a minisztertanács tudomásul vette a bejelentést és a június 2-i megállapodást német nyelven csatolták a jegyzőkönyvhöz.34 Az eredeti magyar szöveg hiánya arra utal, hogy a diplomáciai formák minimumát sem tartották be. Az „összeurópai tervezés” – négy nappal a szövetségesek normandiai partraszállása előtt – híg propagandaszólam volt.

A magyar–német tervkovácsolás felívelő szakasza egybeesett a fokozódó bombázásokkal, ami sürgetően időszerűvé tette a hazai üzemek mentését. 1944. július 1-én Sztójay az országos kiürítési kormánybiztosság élére Szurmay Lajos vezérőrnagyot, a Honvédelmi Minisztérium légoltalmi csoportfőnökét nevezte ki. Utasította, hogy szervezze meg a bombatalálatokat ért személyek, üzemek és anyagok áttelepítését biztonságos helyre.35 Az áttelepítésen ekkor még országon belüli menedéket értettek. A kiürítés gyakorlati lebonyolítása a honvédkerületi parancsnokságokra hárult. A nyár folyamán világossá vált, hogy egyre több üzemet kell majd biztonságba helyezni, s a minisztertanács 1944. augusztus 2-i ülésén Szász Lajos előterjesztése nyomán százmillió pengő hitelt szavazott meg a legfontosabb hadiüzemek, üzemrészek és pótolhatatlan gépek kitelepítésére. A nagy vállalkozás kezdetben tizenhét üzemet érintett. A leköszönő Sztójay kormánynak és miniszterének bizonyára ez volt az utolsó intézkedése a magyar gazdaság átszervezésére.

1944. augusztus 7-én Imrédy anélkül mondott le, hogy kidolgozta volna Bodennel a június 2-i szerződés részleteit. A GYOK szeptember 12-i körlevelében nyugalomra intette a vállalatokat – legalábbis a kormányváltás tekintetében: „A mai rendkívüli körülmények között a gyáripar feladatát a most hivatalba lépett iparügyi miniszter úr a termelés fenntartásában és lehető fokozásában jelölte meg.”36

Lakatos Géza miniszterelnöksége alatt a ki- és áttelepítéssel kapcsolatban egy nevezetes esemény történt. 1944. október 9-én, hat nappal a meghiúsult kiugrás és a nyilaspuccs előtt, Kézay Gyula vezérőrnagy, a Honvédelmi Minisztérium 17. osztályának főnöke értekezletet tartott, amelyre meghívta a hadiüzemnek nyilvánított gyárak vezetőit. Kézay felszólította a résztvevőket, hogy háromheti üzemeléshez szükséges nyersanyag- és szerszámkészleten kívül készítsenek össze mindent és szállítsák biztos helyre a Dunántúlon, vagy amennyiben ilyet nem ismernek, a minisztériumtól kapott címre. Az ország keleti fele ekkor már hadműveleti területnek számított, míg a budapesti gyárak még a termelési mutatók javulásában voltak érdekeltek. Igaz, szeptember végén a DIKO váratlanul elrendelte, hogy az általános kiürítés keretében a Wehrmacht magyarországi megbízásait – amelyeknek értéke több mint félmilliárd birodalmi márka körül mozgott – irányítsák vissza a Birodalomba. A döntés alapvető és minőségi fordulatot hozott a kiürítésben: kezdetét vette a Németországból Magyarországra telepített áruk, anyagok és a munkamegbízások visszatelepítése.37 Ugyanekkor a németeknek tapasztalniuk kellett, hogy Magyarországon már a kereskedelmi egyezményekben maghatározott bauxit-, olaj-, gabona-, kukorica- és lisztmennyiségeket sem lehet kitermelni. A németek aligha gondolhatták komolyan, hogy a folyamatos munkára képtelen magyar üzemek 1944 őszén a Birodalomban folytatni tudják a termelést.

Szálasi hatalomátvétele után a legfelsőbb szinten bekövetkezett személycsere az alacsonyabb régiókban is változásokat indukált. A „nemzetvezető” minisztereket váltott le és újakat nevezett ki. Az iparügy élére bizalmasát, Szakváry Emil miniszteri osztályvezetőt, több részvénytársaság igazgatósági tagját, az ásványolajgyárakkal kapcsolatos ügyek miniszteri biztosát ültette. A szovjet csapatok előnyomulása a kiürítéssel kapcsolatos feladatokat is vészesen tolta maga előtt, s a Budapesti Közlönyben sorjázni kezdtek a szabályozó rendeletek.38 1944. október 20-tól Szurmay kormánybiztosnak az ország veszélyeztetett területeiről egyszerre kellett beindítania a hatóságok, hivatalok, intézmények, személyek, állatok és anyagok elszállítását. Három nappal később, nyilván az evakuációs pánik elkerülése végett napvilágot látott egy másik rendelet,39 amely a kiürítési kormánybiztos elnevezést országos elhelyezési kormánybiztosra szelídítette. A névváltozás kapcsán Szurmay vezérőrnagyot felmentették tisztségéből és a feladatot Kisbarnaki Farkas Ferenc altábornagy kezébe adták, akit Szálasi hamarosan vezérezredessé léptetett elő. Farkas az 1. magyar hadsereg korábbi parancsnokaként inkább a frontot, mint a front mögötti viszonyokat ismerte. A Magyar Távirati Iroda október 26-án jelentette: „A hatóságok, közületek, intézmények, városok stb. áttelepülést és kiürítést kizárólag az elhelyezési kormánybiztos tervei és rendelkezései szerint foganatosíthatnak. Kivételt képeznek az ellenséges nyomás hatása alatt sürgőssé vált kiürítések, amit távbeszélőn kell haladéktalanul a kormánybiztos tudomására hozni.” Farkas hivatalát az I. kerületi Úri utca 20. alatt, a német követség közelében rendezték be, ám Veesenmayer Farkast megkerülve közölte Szálasival, hogy Berlinből ő is utasítást kapott a hadifontosságú magyarországi üzemek kitelepítésére, és megtette a szükséges intézkedéseket. Október 23-án saját maga, a magyarországi SS- és rendőri erők, valamint a megszálló német csapatok parancsnokának nevében megbízta Kurt Becher Obersturmbannführert,40 hogy stábjával kezdje meg a kitelepítést és a magyarországi hadi és közellátási javakat a kevésbé veszélyeztetett területeken helyezze el. Mindezt tegye a magyar kormány által ugyanaznap kinevezett, hasonló jogkörű különmegbízottal, tehát Farkassal együttműködve. Az evakuáció még mindig Magyarország területére korlátozódott, Farkas pedig kénytelen-kelletlen egyeztetett a reá oktrojált német partnerrel. Becher, ha a kiürítésben nem is, de az ipari javak elbitorlásában bőséges tapasztalattal rendelkezett: 1944. májusában ő vette át szerződésileg huszonöt évre a Weiss Manfréd vállalatok „bizalmi kezelését” és az általa vezetett csoport nevében rátette kezét a család ingó és ingatlanvagyonára.41 Ezen kívül ő szerzett magyar csapatlovakat a Wehrmacht részére.

A kinevezéssel Becher új címet kapott: ő lett a magyar–német hadi- és ellátmányi javak „hadizónákból való biztonságba helyezésének” különmegbízottja. A Farkas–Becher-duó törékeny harmóniáját újabb, egymást fedő kinevezések veszélyeztették: Mocsáry Dániel földművelésügyi államtitkárt „a hadviselés érdekében szükséges javaknak a hadműveleti területek kiürítendő részein való összegyűjtésével” bízták meg, Rajk Endre, nyilas politikus pedig megkapta a készletgazdálkodási kormánybiztos címet, s széleskörű felhatalmazást nyert a kiürítésre. Használhatta a Közellátásügyi Minisztérium „megfelelően kiépített organizációját”.42 A kacifántos kinevezéseken kívül ezekben a napokban más esemény is történt: Szálasi október 29-től Magyarország egész területét hadműveleti helyszínné nyilvánította, tudva, hogy a Birodalomban két héttel korábban ezzé minősítették az országot. Berlinben abból indultak ki, hogy Magyarország védhetetlen, ezért rendelték el a kiürítést.43 Az ország keleti felén a nyomás napról napra erősödött: a Vörös Hadsereg október 11-én elfoglalta Szegedet, átkelt a Tiszán és november elején a II. gépesített gárdahadtest megkezdte előrenyomulását Soroksár irányába.

A kiürítés felgyorsult, s a magyarországi sínpálya kezdett telítődni, amikor újabb szereplő jelentkezett. Albert Speer október 18-án Werner Jehlét tette meg a Magyarországért, Szlovákiáért és Horvátországért felelős gazdasági szállítási megbízottnak. Más szóval neki kellett közlekedési szempontból felügyelnie az evakuálást. Jehle előzőleg Franciaországban ugyanezen a területen dolgozott, s megbízói ott nagyon elégedettek voltak vele.44 Budapesten azonnal munkához látott. 1944. november 1-én parancsot adott a Magyar Központi Szállításvezetőségnek, hogy ötven kiürítési vonatot átmenetileg a Birodalom felfogó állomásaira irányítsanak át.45 Másnap, november 2-án a Magyar Folyam- és Tengerhajózási Rt. (MFTR) forgalmi osztályától hasonló célra tizenhárom uszályt kért.46 Ezek az első írásos nyomok arról, hogy a németek megkezdték a Birodalomba történő átirányítást és azt nem hangolták össze a magyarokkal.

Szakváry miniszter november 3-án utasítást adott ki, amely szerint a kiürítésnél – a közművektől eltekintve – a nehezen pótolható alkatrészek leszerelésével a termelést bénítani lehet, de rombolni, robbantani nem szabad.47 A miniszterhez ekkor már eljutottak a hírek a németek önkényes leszerelő akcióiról és túlkapásairól. Pontosan tudta, hogy a helyszíneken, az üzemtelepeken tapasztalt fokozódó zűrzavar nem ritkán abból fakadt, hogy számos vidéki potentát fejvesztve menekült és a fontos döntések meghozatalánál nem volt már jelen. A november 5-i minisztériumi értekezleten Szakváry a lényegre tapintott: „A hadiüzemek robbantásait először szépszóval, értelmileg hatva, s ha kell, fegyverrel is meg kell akadályozni.”48 A bénítás általános elve az volt, hogy lehetőség szerint az üzem személyzete először az áramtermelő központot távolítsa és szállítsa el. Ügyelni kellett arra, hogy az elszállítandó alkatrészek ne haladják meg az egy gépkocsi által fuvarozható terhet.49

Úgy látszik, Jehle nem váltotta be a személyéhez fűzött reményeket, mert Speer már november 11-én lecserélte Dr. Joseph Müllerre, a közlekedési minisztérium tehervonatmenetrend-referensére, aki addig Lengyelország területén képviselte a birodalmi vasutat. Speer miniszter arra kérte Veesenmayert és Otto Winkelmannt, a Magyarországon állomásozó SS- és rendőri csapatok főparancsnokát, hogy küldöncét fogadják támogatólag.50 Müller könnyebb helyzetből indult, mint elődje: érkezésének napjaiban a magyar–német főfelelősök a kiürítés megszervezésén buzgólkodtak. A június 2-i egyezség ekkorra végérvényesen elveszítette jelentőségét. 1944. november 14-én Szakváry, Veesenmayer, Boden és Hellebronth Vilmos tárca nélküli haditermelési miniszter Budapesten új megállapodást írt alá A termelés folytatásának biztosítása céljából bizonyos – a háború folytatása szempontjából fontos – termelési ágaknak átmeneti áttelepítéséről a Birodalomba, illetőleg a Protektorátus (Cseh- és Morvaország) területére címmel. A szövegben garantálták, hogy az áttelepítéssel a magyar üzemek tulajdonviszonya nem változik, külhonban is magyar vállalatként fognak továbbműködni. Az áttelepítéshez az iparügyi miniszter által képviselt magyar kormány határozatára volt szükség. A dokumentum értelmében a termékekre a magyar állam változatlanul igényt tarthatott, és az áttelepített üzemek megbízottjai felügyelhették a munkafolyamatot. A minisztérium, tekintettel a rendkívüli viszonyokra, biztosította a kitelepítendő vállalatok kísérőit és tisztviselőit arról, hogy decemberi fizetésüket már novemberben előlegként felvehetik és indokolt esetben segélyekért folyamodhatnak. A német fél megígérte, hogy az áttelepített dolgozók „a külhoni munkálatokban német munkavállalókkal egyenlő elbánásban” fognak részesülni, mi több, „különleges kulturális és szociális igényeikre a lehetőségek határai között” tekintettel lesznek. Az anyagiak rendezésére is találtak igazságosnak vélt megoldást: az áttelepítés és a későbbi visszatelepítés költségeit a Német Birodalomnak és Magyarországnak fele-fele arányban kellett állnia.51 Az uszályokat, teherautókat és vasúti szerelvényeket Magyarország adta. Magyar részről a szabályozást úgy értelmezték, hogy mostantól több beleszólásuk lesz a folyamatba, miközben a vállalkozás sikerét a németek garantálják. A szólamok mögött kevés konkrétum volt: egyfelől senki sem tudhatta, hogy mely üzemeket célszerű kitelepíteni, másfelől pedig senkinek sem lehetett reális képe arról, hogy milyen sors vár a gépekre és emberekre a határon túl. Harmadszor a kitelepítés, ha nem is zajlott még, de már elkezdődött, amikor az első – mondjuk úgy – „meteorológiai tünetek” egyszeriben hírt adtak magukról: az időjárásjelentések december elején mínuszokat jósoltak, emiatt pedig a Duna magyar szakaszán 237 uszályt átmenetileg kényszerpihenőre fogtak.

A budapesti elméleti tervezést követően Vajna Gábor belügyminiszter december 10-én Berlinben Heinrich Himmler birodalmi vezetővel és belügyminiszterrel értekezett a kitelepítés személyi vonatkozásairól. Az elhurcolt javakat gyári, üzemi alkalmazottak és családtagjaik kísérték. Szálasi rendeletileg szabályozta a Németországba ideiglenesen kihelyezett közintézmények működését és megteremtette a „Németországban működő m. kir. kormánybiztos” státuszt.52 A posztot Berlinben Magyarossy Sándor vezérezredes töltötte be; feladata ellátásához 26 pontból álló útmutatót kapott, hatáskörébe a katonai és polgári személyek útjának egyengetése tartozott.53 Az első nagyobb csoport, amelynek figyelmet kellett szentelni, alighanem a MÁVAG 2500 kivándorolt alkalmazottja volt.

Az Iparügyi Minisztérium kezdeményezésén felbuzdulva a Honvédelmi Minisztérium is beleszólt az üzembénítási folyamatba és november 15-én kimondta, hogy csak összefogottan lehet határozni bénításról, illetőleg kihurcolásról. Létrejött egy vegyesbizottság, amelyben a két tárca közös hadiipari csoportja, valamint a német Déli Hadseregcsoport főszállásmestere képviseltette magát. A döntésbe a DIKO is beleszólhatott.54

Fennmaradt a 8. német hadsereg hadigazdasági vezetőjének jelentése egy 1944 decemberében, Észak-Magyarországon közösen végrehajtott bénításról: „(…) Az együttműködés a magyar katonai szolgálati helyekkel, különösen az 1. magyar királyi hadsereg hadigazdasági vezetőjével nagyon jól alakult. Ő a nagyobb gyárakba mérnöktiszteket vezényelt, akiknek a bénítási munkálatokat kellett felügyelni és levezetni. A magyar üzemvezetők, tisztelet a kivételnek, az élesben történő kirámoláshoz és bénításhoz eleinte nem teljes megértéssel viszonyultak, mert egyfelől a hosszú évek óta zajló ellenséges agitáció hatása alatt minket úgy tekintettek, mintha még mindig teljesen a liberális-kapitalista eszmék bűvkörében lennének, a bolsevikokban pedig még mindig egy kultúrnemzet képviselőit látnák. Erős patriotizmusukban azzal számoltak, hogy hamarosan megint birtokba vehetik a kiürítésre kerülő területeket és ott megint elkezdhetik a termelést.”55 Csak sejthető, hogy mennyire gördülékenyen működött együtt a magyar–német bizottság. A hatvanas-hetvenes évek történészei olyan dokumentumokra hivatkoznak, amelyek szerint a magyarok sikeresen kiálltak üzemeikért: „A magyar résztvevők között akadtak olyanok is, akik az üzemeket előre értesítették a bizottság kiszállásáról, érdeklődtek az üzemvezetés esetleges pusztítást mérséklő javaslatai iránt, felhívták a figyelmet a pótolható, kevésbé értékes alkatrészek megsemmisítésének lehetőségére.”56 A bénítási vagy kiürítési parancs megtagadásához mindenképpen nagy kurázsi kellett, mert a kurrens vállalatoknál ekkoriban az Iparügyi Minisztérium megbízásából többnyire személyzeti vonalon nyilas vezetők működtek, akik az anomáliákról legott jelentést tettek feletteseiknek.57 1944 késő őszén már német megbízottak serénykedtek számos üzemben, nem beszélve a magyar katonai parancsnokokról, akik a hadiüzemekké nyilvánított vállalatoknál a honvédelmi tárca érdekeit képviselték. Közvetlenül a helyszínen gyakran nehéz volt eldönteni, hogy mi észszerűbb: kiüríteni vagy bénítani. Gyakran csak a politikai hozzáállástól függött, hogy valaki német fosztogatásnak vagy „kimentésnek” nevezte az eljárást. Maguk a mindenkori vállalatvezetők tehettek egy s mást pro vagy kontra cégeik ügyében. Mind Szakváry, mind pedig Boden – aki ekkoriban már gyakran a DIKO nevében is eljárt – megközelíthető emberek voltak és bizonyára józan helyzetfelismeréstől vezettetve hajlottak az engedékenyebb magatartásra. Alkalmasint olyan papírt állítottak ki, amilyet kértek tőlük, vagy szemet hunytak a lanyhuló magyar parancsteljesítés fölött.

A Magyar Vegyiművek részvénytárság esetében Boden például beérte azzal, hogy csak a fontos berendezések kerüljenek ki a Birodalomba. A gyárban működő német parancsnokság ezeket leszerelte és húsz vagonba berakodta. A kísérők a részvénytársaság magyar dolgozói voltak és Szakváry rábólintott a kérvényükre: menjen a vonat csak Sárvárig és a leszerelt gépek kerüljenek a Sárvári Selyemgyár raktáraiba – ahogy a cégvezetők előzőleg megbeszélték egymással. A Tungsram esetében ugyancsak kompromisszumos megoldás született: Boden és Szakváry elegendőnek tartotta, hogy mindössze három rádiócsőgyártó gépegységet szállítsanak ki a bécsi partnercéghez. A Péti Nitrogénművek Rt. Pétfürdőhöz közeli kitelepített helyszínén eredetileg a németek követelték a bénítást. Amikor ez mégsem történt meg, a Honvédelmi Minisztérium kiadta a parancsot: szállítsák ki a gépeket a Birodalomba. A gyárigazgató megtagadta a leszerelést és egészen 1945 februárjáig ellenállt. Akkor tizenhárom vagont megraktak gépekkel és szerszámokkal. A célállomás St. Pölten lett volna, de a vonatot a gyár egyik első embere Körmenden feltartóztatta, és egy hadmérnökkari ezredes közbenjárásával a tizenhárom vagonból tízet Zalalövőre irányított, így a határt csak három vagon szelte át. A Vadásztöltény-, Gyutacs- és Fémárugyár Rt. helyzete megint csak a várttól eltérően alakult. Amikor 1944 novemberében megérkezett a kitelepítési parancs, a gyár vezetőségének a Honvédelmi Minisztériumtól sikerült beszerezni egy igazolást arról, hogy a vezetők önállóan dönthetnek telephelyeik evakuálásáról. Néhány nappal később a nagytétényi részlegnél megjelent egy magyar–német bizottság, és a telep felrobbantásával fenyegetőzött. A gyárvezetőség elmagyarázta a hívatlan vendégeknek, hogy amit lehetett, már kiszállítottak a Birodalomba, így a robbantásnak nincs értelme. Ehhez Szakváry asszisztálására sem volt szükség, mert az eset az utolsó pillanatban történt: 1944 szentestéjén a szovjet csapatok beléptek a gyárkapun.58

Tudunk néhány jelentősebb szabotázsakcióról. A „csepeli munkásság élen járva nyíltan megtagadta a kiürítési parancsot és egységes kiállással bátran megakadályozta, hogy a magyar ipar e fellegvárát a fasiszta rablók teljesen tönkretegyék. A Ganz Hajógyárban 23 tagú, fegyverekkel és gránátokkal felszerelt gyári védelmi osztag létesült (…), s a német parancsra leszerelt fontos gépalkatrészeket elszállítás helyett 1944 decemberében a fűtő-kazánház padlásán rejtették el.”59 Az efféle beszámolókon azonban, noha tagadhatatlanul van igazságmagvuk, erősen érződik az a törekvés, hogy utólag komoly antifasiszta ellenállást dokumentáljanak.

Reálisabbnak tűnnek a Magyar Posta veszteségkimutatásában olvasható részletek. A postai dolgozók enyhíteni próbálták a német rekvirálás okozta károkat. 1944 végén a posta központi telepén több száz jármű elszállítását úgy akadályozták meg, hogy az akkumulátor-töltőállomás dinamóit és a benzintárolók szivattyúit túlterheléssel vagy tengelytöréssel üzemképtelenné tették. Amikor pedig a németek a budapesti erzsébet- és terézvárosi, valamint lágymányosi távbeszélőközpont felrobbantását készítették elő, a beosztott műszaki személyzet elvágta a gyújtózsinórokat és eltávolította a robbanóanyagokat. A Posta-vezérigazgatóság híradókirendeltsége a távbeszélő erősítő-berendezéseket Tormáspusztán rejtette el a németek elől. Óbudáról sikerült húsz értékes gépkocsit „belső javításra” jelzéssel dunántúli mellékutakra terelni, a Sopronba kitelepült Posta-vezérigazgatóság pedig visszajuttatta a fővárosba a postabélyegek eredeti támpéldányait. A Posta Kísérleti Állomás értékes műszereinek egy részét a Gyáli úti épületben befalazták, más részét a Dániel úti hivatalhelyiség kertjében ásták el. A megkímélt berendezések értéke még így is eltörpült a Magyar Posta 126 millió pengős háborús kárához képest.60

A fenti erőfeszítések ellenére tény, hogy Magyarország hadműveletileg evakuálandó területeiről csak úgy özönlöttek ki az országból az áruval megrakott vagonok, uszályok és gépkocsik. Jurcsek Béla közellátásügyi miniszter december közepén felhatalmazást kapott, hogy önhatalmúlag végrehajthatja a hatáskörébe tartozó javak kiürítését.61 A magyarországi elhelyezés minden nappal bizonytalanabbá vált és 1944 végétől az egyedül szóba jöhető irány a Birodalom lett. A javak elindítását és fogadását alaposan elő kellett készíteni… … …

Jegyzetek

1 Gáspár Ferenc: A munkásság az üzemekért, a termelésért, 1944–1945. Táncsics Kiadó, Budapest, 1970.

2 Gerald D. Feldman: Austrian Banks in the Period of National Socialism. Cambridge University Press, Cambridge, 2015.

3 Kondász Mónika–Engert Claudia: Modernkori magyar–német külgazdasági kapcsolatok, különös tekintettel a magyarországi német működőtőke-befektetésekre. EU Working Papers, 5. évf., 4. sz., 3–92.

4 Berend T. Iván–Ránki György: A magyar gazdaság száz éve. Budapest, Kossuth, 1972.

5 MNL OL P 2079 I/2.t.

6 Dietrich Eichholtz: Geschichte der deutschen Kriegswirtschaft 1939–1945. Band III. Saur, Berlin, 1996, 502.

7 Christian Gerlach–Götz Aly: Das letzte Kapitel. Mord an den ungarischen Juden. DVA, München, 2002.

8 A Wilhelmstrasse és Magyarország. Német diplomáciai iratok Magyarországról, 1933-1944. Összeáll., sajtó alá rend. és bev. Ránki György et al. Kossuth Könyvkiadó, Budapest, 1968.

9 Dombrády Lóránd: A magyar gazdaság és a hadfelszerelés 1938–1944. Akadémiai Kiadó, Budapest,1981.

10 Magyar Távirati Iroda (MTI), 1944. május 26.

11 Dombrády, i. m.

12 Deutsches Technikmuseum (DTM) I.2.060 A – 00363.

13 Uo.

14 Dombrády, i. m.

15 BArch, R 3/1645.

16 BArch, R 3/4068.

17 Christian Gerlach–Götz Aly, i.m.

18 1800/1944 M. E. rendelet; a Budapesti Közlöny 1944. június 4-i számában jelent meg.

19 A kormányzó fiának repülőszerencsétlensége után Vitéz Horthy István Magyar Királyi Állami Vas-, Acél- és Gépgyár.

20 A m. kir. minisztérium 1944. évi 2.010. M.E. számú rendelete, library.hungaricana.hu/. Utolsó letöltés 2019. április 24.

21 A magyar és német nyelvű dokumentumokat közli: Bálint József: Magyarország nemzeti vagyonvesztése, 1941–1947. Budapest, Agroinform, 2013. Forrás: HL, Mikrofilmtár, 787. sz. tekercs. A német nyelvű dokumentum elérhetőségei: BArch, N 1146/19 és Politisches Archiv des Auswärtigen Amts (PA AA), R 105276.

22 A Wilhelmstrasse és Magyarország, i. m.; és BArch, R 3/1815.

23 Ungváry Krisztián: Mesterterv? A deportálások döntési mechanizmusa. Századok, 149. évf. (2005), 1. sz. A magyarországi holokauszt hetven év távlatából. 1–32.

24 A Wilhelmstrasse és Magyarország, i. m.

25 Uo.

26 A Wilhelmstrasse és Magyarország, i. m.

27 BArch, R 63/129.

28 Honi Ipar, 1944. június 1.

29 Christian Gerlach–Götz Aly, i. m.

30 BArch, R 2/11600.

31 BArch, R 7/3011.

32 Götz Aly: Hitlers Volksstaat. Raub, Rassenkrieg und nationaler Sozialismus. Fischer, Frankfurt am Main, 2005.

33 Ungváry Krisztián: „Nagy jelentőségű szociálpolitikai akció” – Adalékok a zsidó vagyon begyűjtéséhez és elosztásához Magyarországon 1944-ben. Évkönyv X. – 2002: Magyarország a jelenkorban. 1956-os Intézet, Budapest, 2002, 281–327.; Ungváry Krisztián: A Horthy-rendszer mérlege. Diszkrimináció, szociálpolitika és antiszemitizmus Magyarországon, 1919–1944. Jelenkor, Budapest, 2012.

34 MNL OL K 27

35 3.721/1944 M. E. sz. rendelet.

36 Gáspár Ferenc, i. m..

37 Die Okkupationspolitik des deutschen Faschismus in Jugoslawien, Griechenland, Albanien, Italien und Ungarn (1941–1945). Válogatta és a bevezető tanulmányt írta Martin Seckendorf. Hüthig, Heidelberg, 1992.

38 3696/1944. M. E. sz. A kiürítési kormánybiztos hatáskörének kibővítése tárgyában. Budapesti Közlöny, 1944. október 21., 240. szám. További témába vágó rendeletek: 3210/1944. M. E. sz. A hadműveleti kiürítés végrehajtása, valamint az ezzel kapcsolatos egyes kérdések rendezése tárgyában. Budapesti Közlöny, 1944. szeptember 8., 205. szám; A m. kir. honvédelmi miniszter 90.800/eln. 2. é. 1944. sz. körrendelete a kiürítési vasúti szállítmányok honvédségi élelmezése tárgyában. Budapesti Közlöny, 1944. november 28., 271. szám; 6110/1944. M. E. sz. A Németországba ideiglenesen kitelepített közintézmények működésének szabályozásáról. Budapesti Közlöny, 1944. november 30., 273. szám; 320.315/1944. M. E. sz. A m. kir. készletgazdálkodási kormánybiztos rendelete a hadműveletileg kiürítendő területek anyagi kiürítése tárgyában. Budapesti Közlöny, 1944. december 8., 281. szám.

39 3.730/1944. M.E. rendelet. A kiürítési kormánybiztos elnevezésének megváltoztatása tárgyában. Budapesti Közlöny, 1944. október 24., 242. szám.

40 Kurt Bechernek, Himmler magyarországi megbízottjának elsőrendű feladata az volt, hogy biztosítsa a Waffen SS és a Wehrmacht lóutánpótlását. Magyarországi tartózkodásának hét hónapja alatt elegendő betekintést nyert a magyar gazdaság működésébe.

41 Karsai Elek–Szinai Miklós: A Weiss Manfréd-vagyon német kézre kerülésének története. Századok, 95. évf. 4–5. sz. (1961), 680–719. Kugyela Ákos: A Weiss Manfréd Konszerntől a Rákosi Mátyás Művekig: egy családi vagyon végnapjai. ArchívNet, 4. évf. (2004), 6. sz.

42 Teleki Éva: Nyilas uralom Magyarországon. 1944. okt. 16.–1945. ápr. 4. Kossuth, Budapest, 1974.

43 Kovács Tamás: Vitéz Kisbarnaki Ferenc élete. Kutatási Füzetek 15. Pécsi Tudományegyetem Bölcsészettudományi Kar, Interdiszciplináris Doktori Iskola, Pécs, 2009. idi.btk.pte.hu/ – PDF. Utolsó letöltés 2019. április 24.

44 BArch, R 3/1584.

45 MNL OL P 2079 I/2.t.

46 Uo.

47 301.421/O.M. biz. IX./a/1944 rendelet.

48 Budapest Főváros Levéltára (HU BFL) XXV.1.a.968/1946/299.d.

49 Uo.

50 BArch, R 3/1604.

51 MNL OL XIX-L-20-r 42.d. Az eredeti német nyelvű dokumentum fellelhetősége: PA AA, R 105276.

52 A 6.110/1944- M. E. sz. rendelet a Budapesti Közlöny 273. számában 1944. november 30-án jelent meg.

53 PA AA, R 105276.

54 Berend T. Iván–Ránki György: Magyarország gyáripara. A második világháború előtt és a háború időszakában, 1933–1944. Akadémiai Kiadó, Budapest, 1958.

55 Die Okkupationspolitik des deutschen Faschismus…, i. m.

56 Teleki Éva, i. m.

57 A magyar Quisling-kormány. Sztójay Döme és társai a népbíróság előtt. Szerk. Karsai László–Molnár Judit. 1956-os KHT, Budapest, 2004.

58 Gáspár Ferenc, i. m.

59 Berend Iván–Ránki György: Német gazdasági expanzió és a magyar gyáripar a szovjetellenes háború idején, 1941–1945. Századok, 1955, 89. évf., 4–5. sz., 634–660.

60 MNL OL XIX-L-1-k 29.d.

61 4.330/1944. M.E. sz. rendelet.

Válogatott irodalom

Akinscha, Konstantin–Koslow, Grigori: Beutekunst. Auf der Schatzsuche in russischen Geheimdepots. Deutscher Taschenbuch-Verlag, München, 1995

Aly, Götz: Hitlers Volksstaat. Raub, Rassenkrieg und nationaler Sozialismus. Fischer, Frankfurt, 2005

Anderl, Gabriele: Provenienzforschung am Museum für Völkerkunde Wien. Archiv Weltmuseum Wien, Wien, 2009

Armbruster, Thomas: Rückerstattung der Nazi-Beute. Die Suche, Bergung und Restitution von Kulturgütern durch die westlichen Alliierten nach dem Zweiten Weltkrieg. De Gruyter, Berlin, 2008

Bálint József: Magyarország nemzeti vagyonvesztése, 1941–1947. Agroinform, Budapest, 2013

Berend T. Iván–Ránki György: A magyar gazdaság száz éve. Kossuth Könykiadó–Közgazdasági és Jogi Könyvkiadó, Budapest, 1972

Berend T. Iván–Ránki György: Magyarország gyáripara. A második világháború előtt és a háború időszakában, 1933–1944. Akadémiai Kiadó, Budapest, 1958

Boldirev, R.–Nyevszkij, Sz.: Szovjetszkaja reparacionnaja polityika v Germanyii v 1945–1953 gg. Voproszi Isztorii, 2017/3.

Borhi László (szerk.): Iratok a magyar–amerikai kapcsolatok történetéhez, 1957–1967. Dokumentumgyűjtemény. Ister, Budapest, 2002

Borhi László: Magyar–amerikai kapcsolatok, 1945–1989. Források. MTA Történettudományi Intézet, Budapest, 2009

Borhi László: Nagyhatalmi érdekek hálójában. Az Egyesült Államok és Magyarország kapcsolata a második világháborútól a rendszerváltásig. Osiris–MTA BTK TTI, Budapest, 2015

Botos János: A magyarországi zsidóság vagyonának sorsa, 1938–1945. Veritas Történetkutató Intézet–Magyar Napló, Budapest, 2015

Braham, L. Randolph: A népirtás politikája. A holokauszt Magyarországon. I–II. Park Kiadó, Budapest, 2015

Brückler, Theodor (szerk.): Kunstraub, Kunstbergung und Restitution in Österreich 1938 bis heute. Böhlau, Wien–Köln–Weimar, 1999

Bücher aus der Sammlung der Fürsten Esterházy in Moskauer Bibliotheken. Katalog. Moszkva, 2007

Carr Howe, Thomas, Jr.: Salt Mines and Castles. The Discovery and Restitution of Looted European Art. Bobbs–Merrill, New York, 1946

Collection of Proclamations, Laws, Ordinances, Notices and other Regulations of the Military Government – Germany. reichsamt.info/ – PDF. Utolsó letöltés 2019. április 24.

Die Okkupationspolitik des deutschen Faschismus in Jugoslawien, Griechenland, Albanien, Italien und Ungarn (1941–1945). Hg. Martin Seckendorf. Hüthig, Heidelberg, 1992

Dokumentumok Zala megye történetéből, 1944–1947. Zalai gyűjtemény 37. Szerk. Káli Csaba–Mikó Zsuzsanna. Zala Megyei Levéltár, Zalaegerszeg, 1995

Dombrády Lóránd: A magyar gazdaság és a hadfelszerelés, 1938-1944. Akadémiai Kiadó, Budapest, 1981

Dorf im Gebirge. Spital am Pyhrn, 1190–1990. Hg. Hans Krawarik. Linz, 1990

Dunai Andrea: Az évszázad jóvátételi pere. Népszabadság könyvek. Viva Média Holding, Budapest, 2009

Eichholtz, Dietrich: Geschichte der deutschen Kriegswirtschaft, 1939–1945. Band III. Saur, Berlin, 1996

Eichmann in Ungarn. Szerk. Lévai Jenő. Pannónia, Budapest, 1961

Fejérdy Gergely: Vida Jenő és a gellérthegyi villa. Külügyi és Külgazdasági Intézet, Budapest, 2014

Feldman, D. Gerald: Austrian Banks in the Period of National Socialism. Cambridge University Press, Cambridge, 2015

Fisch, Jörg: Reparationen nach dem Zweiten Weltkrieg. Beck, München, 1992

Fritscher, Otto: Kontroversen um den „Mauerbach-Schatz”. Die Restitutionsverfahren von 1969 bis 1986. new academic press, 2012

Földesi Margit: A Szövetséges Ellenőrző Bizottság Magyarországon. Visszaemlékezések, diplomáciai jelentések tükrében, 1945–1947. Ikva, Budapest, 1995

Friedrich, Lars: Das neue Mayerling Sammelsurium. Kurioses aus 25 Jahren Mayerling-Archiv. neobooks, 2014

Gáspár Ferenc: A munkásság az üzemekért, a termelésért, 1944–1945. Táncsics Kiadó, Budapest, 1970

Gecsényi Lajos: Zsákutcában. A magyar–osztrák kapcsolatépítés problémái, 1945–1949. Háborúk, békék, terroristák. Székely Gábor 70 éves. Szerk. Majoros István et al. ELTE BTK Új-és Jelenkori Egyetemes Történeti Tanszék, Budapest, 2012, 203–214.

Gecsényi Patrícia: Magyarország és Ausztria kapcsolatai 1945–1965 között. Doktori disszertáció. ELTE BTK Történettudományi Doktori Iskola, Budapest, 2011

Gerlach, Christian–Aly, Götz: Das letzte Kapitel. Der Mord an den ungarischen Juden. DVA, München, 2002

Glant Tibor: A Szent Korona amerikai kalandja, 1945–1978. Kossuth Egyetemi Kiadó, Debrecen, 1997

Goszudarsztvennij Ermitazs: Peremesonnoje Iszkusztvo, 1945–1958 [Kihelyezett művészet, 1945–1958]. Arhivnije dokumenti, Csaszty I., Szentpétervár, 2014

Grammbitter, Ulrike–Lauterbach, Ulrike: Das Parteizentrum der NSDAP in München. Deutscher Kunstverlag, München, 2009

Hahn Sándor: A Szent Korona útja és sorsa. A Királyi vártól Fort Knoxig, 1945–1978. New York, 1984

Haranghy Miklós: A Szent Korona viszontagságai 1944–45-ben. Magyar Koronaőrök Egyesülete, Budapest, 2010

A harmadik aranyvonat győri kincsei. Szerk. Székely Zoltán. A Xántus János Múzeum katalógusai. Xántus János Múzeum, Győr, 2005

Honvári János: Pénzügyi és vagyonjogi tárgyalások és egyezmények Magyarország és az Egyesült Államok között, 1945–1978. 20. századi magyar gazdaság és társadalom. Konferenciakötet. Szerk. Honvári János. Győr, 2008

Iratok Magyarország és Ausztria kapcsolatainak történetéhez, 1956–1964. Szerk. Gecsényi Lajos. Magyar Országos Levéltár, Budapest, 2000

Judenverfolgung in Ungarn, United Restitution Organization, Frankfurt am Main, 1959

Kádár Gábor–Vági Zoltán: Aranyvonat. Fejezetek a zsidó vagyon történetéből. Osiris, Budapest, 2001

Kádár Gábor–Vági Zoltán: Hullarablás. A magyar zsidók gazdasági megsemmisítése. Jaffa Kiadó–Hannah Arendt Egyesület, Budapest, 2005

Kádár Gábor–Vági Zoltán: Művészet és népirtás. A műkincs-kormánybiztosság működése és a magyar zsidó műtárgyak elrablása, külföldre hurcolása, 1944–1945. Küzdelem az igazságért. Tanulmányok Randolph L. Braham 80. születésnapjára. Szerk. Karsai László–Molnár Judit. MAZSIHISZ, Budapest, 2002

Karsai Elek: Szálasi naplója. A nyilasmozgalom a II. világháború idején. Kossuth, Budapest, 1978

Karsai Elek–Karsai László: A Szálasi per. Reform Kft., Budapest, 1988

Katalog proizvegyenyij izobrozitelnogo iszkusztva iz csasztnih vengerszkih kollekcij. Moszkva, 2003

Kertész István: Magyar békeillúziók, 1945–1947. Oroszország és a Nyugat között. Európa Kiadó, Budapest, 1995

Kondász Mónika–Engert Claudia: Modernkori magyar–német külgazdasági kapcsolatok, különös tekintettel a magyarországi német működőtőke-befektetésekre. EU Working Papers, 5. évf. (2002), 4. sz., 3–92.

Kovács Ágnes: A hajlított kalap. Magyar műkincsek a müncheni Central Collecting Pointban. Noran Libro, Budapest, 2018

Kovács Tamás: Vitéz Kisbarnaki Ferenc élete. Kutatási Füzetek 15. Pécsi Tudományegyetem Bölcsészettudományi Kar, Interdiszciplináris Doktori Iskola, Pécs, 2009. idi.btk.pte.hu/ – PDF.

Kreidler, Eugen: Die Eisenbahnen im Machtbereich der Achsenmächte während des Zweiten Weltkrieges. Musterschmidt, Göttingen–Frankfurt–Zürich, 1975

Kurtz, Michael J.: America and the Return of Nazi Contraband. The Recovery of Europe’s Cultural Treasures. Cambridge University Press, New York, 2006

Küzdelem az igazságért. Tanulmányok Randolph L. Braham 80. születésnapjára. Szerk. Karsai László–Molnár Judit. MAZSIHISZ, Budapest, 2002

Lévai Jenő: Fekete könyv a magyar zsidóság szenvedéseiről. Officina, Budapest, 1946

Macartney, Carlile Aylmer: October Fifteenth (Hungary 1929–1945). I–II. Edinburgh University Press, 1957

A magyar megszálló csapatok a Szovjetunióban. Levéltári dokumentumok, 1941–1947. Szerk. Krausz Tamás–Varga Éva Mária. L’Harmattan, Budapest, 2013

A magyar jóvátétel és ami mögötte van. Válogatott dokumentumok, 1945–1949. Szerk. Balogh Sándor–Földesi Margit. Napvilág, Budapest, 1998

A Magyar Quisling-kormány. Sztójay Döme és társai a népbíróság előtt. Szerk. Karsai László–Molnár Judit. 1956-os Intézet, Budapest, 2004

Magyar vasutak a II. világháború éveiben. A visszaemlékezések alapján összeállította és kiegészítette: Lovas Gyula. MÁV Rt., Budapest, 1996

A magyarországi Szövetséges Ellenőrző Bizottság jegyzőkönyvei, 1945–1947. Szerk. Feitl István, Napvilág, Budapest, 2003

Mai, Gunther: Der Alliierte Kontrollrat in Deutschland, 1945–1948. R. Oldenbourg, München, 1995

The Major War Criminals before the International Military Tribunal, Nuremberg, 14 November 1945–1 October 1946. International Military Tribunal, Nuremberg, 1947

Makhotina, Ekaterina: Erinnerungen an den Krieg – Krieg der Erinnerungen. Litauen und der Zweite Weltkrieg. Vandenhoeck & Ruprecht, Göttingen, 2017

Molnos Péter: Elveszett örökség – Magyar műgyűjtők a 20. században. Kieselbach Galéria, Budapest, 2017

Moszkvának jelentjük… Titkos dokumentumok, 1944–1948. Szerk. Izsák Lajos–Kun Miklós. Százdvég, Budapest, 1994

Mravik László: „Sacco di Budapest”; Depredation of Hungary, 1938–1949. Hungarian National Gallery Publications, Budapest, 1998

Munkácsy Mihály kiállítás. Műcsarnok, 1952. július–augusztus. Kiállítási vezető. Műcsarnok, Budapest, 1952

Nagy Ferenc első kormányának minisztertanácsi jegyzőkönyvei. 1946. február 5.–1946. november 15. Szerk. Szűcs László. „A” kötet. Magyar Országos Levéltár, Budapest, 2003

Rajniss Ferenc: Szálasi minisztere voltam. Rajniss Ferenc naplója. Palatinus, Budapest, 2001

Róka Enikő: Nacionalizmus és modernizmus. Ernst Lajos gyűjteménye és az Ernst Múzeum. L’Harmattan–Magyar Nemzeti Galéria, Budapest, 2013

Romsics Ignác: Az 1947-es párizsi békeszerződés. Osiris, Budapest, 2006

A Szent Korona hazatér. A magyar korona tizenegy külföldi útja, 1205–1978. Szerk. Pálffy Géza. MTA Bölcsészettudományi Kutatóközpont Történettudományi Intézet, Budapest, 2018

Szvitek Róbert–Tóth Endre: A koronázási jelvények okmányai. Bibliotheca Humanitatis Historica XVIII. A Magyar Nemzeti Múzeum Művelődéstörténeti kiadványa. Magyar Nemzeti Múzeum, Budapest, 2003

SZSZSZR i germanszkij voprosz, 1941–1949. Szerk. G. P. Kinyin, E. Laufer. Mezsdunarodnije otnosenyija, Moszkva, 1996

Tanulmányok a holokausztról, IV. Szerk. Randolph L. Braham. Presscon, Budapest, 2006

Teleki Éva: Nyilas uralom Magyarországon. 1944. okt. 16.–1945. ápr. 4. Kossuth, Budapest, 1974

Tildy Zoltán kormányának minisztertanácsi jegyzőkönyvei. 1945. november 15.–1946. február 4. Szerk. G. Vass István. Magyar Országos Levéltár, Budapest, 2005

Ungváry Krisztián: A Horthy-rendszer mérlege. Diszkrimináció, szociálpolitika és antiszemitizmus Magyarországon, 1919–1944. Jelenkor, Budapest, 2012

Ungváry Krisztián: „Nagy jelentőségű szociálpolitikai akció” – Adalékok a zsidó vagyon begyűjtéséhez és elosztásához Magyarországon 1944-ben. Évkönyv X. – 2002: Magyarország a jelenkorban. 1956-os Intézet, Budapest, 2002, 281–327.

Vádirat a nácizmus ellen. Dokumentumok a magyarországi zsidóüldözés történetéhez. 1. Szerk. Karsai Elek–Benoschofsky Ilona. Magyar Izraeliták Országos Képviselete, Budapest, 1958

Vécsey Olivér: A magyar korona titokzatos története. Vagabund, Budapest, 2006

A Wilhelmstrasse és Magyarország. Német diplomáciai iratok Magyarországról, 1933-1944. Összeáll., sajtó alá rend. és bev. Ránki György et al. Kossuth Könyvkiadó, Budapest, 1968

Felhasznált levéltári fondok

Magyarország

Magyar Nemzeti Levéltár (MNL OL)

K 27 Minisztertanácsi jegyzőkönyvek

K 726 Országos Magyar Gyűjteményegyetem Tanácsa

K 727 Magyar Nemzeti Múzeum Gazdasági Hivatala

K 729 Közgyűjtemények Országos Főfelügyelősége

K 643 A zsidók zár alá vett műtárgyainak számbavételére és megőrzésére kinevezett kormánybiztos

M-KS 274 A Magyar Kommunista Párt iratai

M-KS 283 A Szociáldemokrata Párt iratai

P 2079 Dezséri László hagyatéka

Z 6 Magyar Nemzeti Bank, Főtanácsülési jegyzőkönyvek

Z 9 Magyar Nemzeti Bank, Titkos elnöki iratok

Z 330 Alumíniumérc Bánya és Ipar Rt., Vezérigazgatóság

Z 704 Wolfner Gyula és Társa Rt., Ügyvezető igazgatóság

Z 705 Wolfner Gyula és Társa Rt., Üzemigazgatóság

Z 707 Wolfner Gyula és Társa Rt., Jogi osztály

XIX-A-5 Elhagyott Javak kormánybiztossága

XIX-A-1-j Miniszterelnökség, általános iratok

XIX-A-83-a Minisztertanács jegyzőkönyvei

XIX-A-83-b Minisztertanácsi előterjesztések és határozatok

XIX-A-11 Jóvátételi Hivatal

XIX-I-1-a Vallás- és Közoktatásügyi Minisztérium, Debreceni iratok

XIX-I-1-e Vallás- és Közoktatásügyi Minisztérium, Külföldi kulturális kapcsolatok ügyosztálya

XIX-J-1-b Külügyminisztérium fegyverszüneti osztálya

XIX-J-1-h Csehszlovák különbizottsági osztály

XIX-J-1-j Külügyminisztérium, TÜK iratok (Anglia–Ausztria–Csehszlovákia–Franciaország–NDK–NSZK–USA–Szovjetunió),

XIX-J-1-k Külügyminisztérium, Vegyes adminisztráció (Ausztria–Jugoszlávia–Lengyelország–NDK–NSZK–USA)

XIX-J-1-e Útijelentések

XIX-J-34-b Külügyminisztérium berlini nagykövetség. Adminisztratív iratok

XIX-J-36-b Külügyminisztérium bécsi nagykövetség. Adminisztratív iratok

XIX-J-62 Egyesült Nemzetek Állampolgárainak Háborús Kártérítési Ügyeiben Eljáró Bizottság

XIX-I-12 Köz- és magángyűjteményekből elhurcolt művészeti alkotások miniszteri biztossága

XIX-I-13 Veszélyeztetett magángyűjteményes miniszteri biztossága

XIX-L-1-k és
XIX-L-1-k II. sor. Pénzügyminisztérium Nemzetközi Pénzügyek Főosztálya

XIX-L-20-j Pénzintézeti Központ Vagyonkezelőség

XIX-L-20-o Pénzintézeti Központ kártalanítási osztály

XIX-L-20-r Pénzintézeti Központ restitúciós iratok

XIX-L-20-t Pénzintézeti Központ vezérigazgatósága

Állambiztonsági Szolgálatok Történeti Levéltára (ÁBTL)

3.2.3. Munka dossziék (Mt-dossziék)

3.1.9. Vizsgálati dossziék (V-dossziék)

Budapest Főváros Levéltára (BFL)

HU BFL XXV.1 Budapesti Népbíróság iratai

IV.1420.r Lakás adatszolgáltatási ívek, 1944

Hadtörténelmi Levéltár (HM HIM)

HM Elnöki sorozat

Magyar Államvasutak Központi Irattára

GG Gépészeti Szakosztály gyűjteményes iratai

Szépművészeti Múzeum irattára

Magyar Nemzeti Levéltár Győr-Moson-Sopron Megye Győri Levéltára (MNL GYML)

Magyar Vagon és Gépgyár iratai

Németország

Politisches Archiv des Auswärtigen Amts (PA AA – Külügyminisztérium Politikai Levéltára)

B 81 Külügyminisztérium Jogi Osztálya / külképviseletek, jóvátétel, közlekedés (NSZK)

B 84 Külügyminisztérium Jogi Osztálya / civiljog, kereskedelmi jog (NSZK)

B 86 Külügyminisztérium Jogi Osztálya / háborús következmények, csapatállomásozás külföldön, jóvátétel (NSZK)

R 105276 Carl Hudeczek dossziéja

M 1 A Külügyminisztérium 1966-ig kelt iratanyaga (NDK)

M 1 C Külügyminisztérium 1966 után kelt iratanyaga (NDK)

Landesarchiv Berlin (LAB – Berlin Tartományi Levéltára)

B Rep. 025 Berlini Jóvátételi Hivatalok

B Rep. 039 Berlin Területi Bíróság jóvátételi levéltára

Bundesarchiv (BArch – Szövetségi Levéltár)

DC 2 NDK Preparációs Hivatal

DM 1 NDK Közlekedésügyi Minisztérium

N 1146 Paul Leverkuehn hagyatéka

R 3 Birodalmi Fegyverkezési és Haditermelési Minisztérium

R 7 Birodalmi Gazdasági Minisztérium

R 63 Délkelet-Európa Társaság Egyesület, Bécs

R 121 Egykori birodalmi vállalatok feloszlató hatósága

B 323 Kulturális Javak Vagyonügynöksége

Deutsches Technikmuseum (DTM – Német Technikamúzeum)

I. 2 Céglevéltárak

Landesarchiv Nordhein-Westfalen (LAV NRW – Észak-Rajna–Vesztfália Tartományi Levéltára)

Rep. 195 Tartományi Bíróságok

Amerikai Egyesült Államok

National Archives and Records Administration (NARA – Az Egyesült Államok Nemzeti Levéltára)

Hozzáférés: www.fold3.com

DN 1924 Az Amerikai Katonai Kormányzat pénzügyi hivatala letéti csoportjának iratanyaga

DN 1929 Az USA hadsereg Ausztriában működő szövetségi bizottság tulajdonellenőrzési csoportjának iratanyaga

M 1923 Az Amerikai Katonai Kormányzat pénzügyi osztálya nyomozási és kihallgatási iratanyaga

M 1926 Az USA hadsereg Ausztriában működő szövetségi bizottság reparációs és restitúciós csoportjának iratanyaga

M 1927 Az USA hadsereg Ausztriában működő szövetségi bizottság műemléki és szépművészeti csoportja

M 1941 Az Amerikai Katonai Kormányzat Főhadiszállásának a központi műkincs-gyűjtőállomásokra vonatkozó iratanyaga

M 1942 Az offenbachi gyűjtőállomás iratanyaga

M 1946 A müncheni műkincs-gyűjtőállomás iratanyaga

M 1947 A wiesbadeni műkincs-gyűjtőállomás iratanyaga

Akik munkájukkal a legtöbbet tették a magyar javak restitúciójáért

BALOGH ISTVÁN (1897–1978) mérnök, különböző cégek előadója, a Heves megyei Gazdasági Egyesület titkára, a Gabonaforgalmi Központ munkatársa. A Közellátási Minisztérium kitelepítésével került Németországba. A passaui Magyar Anyagi Bizottság létrehozója és vezetője. Ő tartotta a kapcsolatot a budapesti Pénzügyminisztériummal. A bizottság 1951-es felszámolása után az NSZK-ban maradt, Passauban modellező műhelyt nyitott.

DEZSÉRI LÁSZLÓ (1910–1987) közgazdász. Az 1930-as évek végétől a Pénzintézeti Központ tisztviselője, 1964-től vezérigazgatója. A Pénzügyminisztérium megbízásából az ötvenes évektől ő felügyelte és irányította a magyar javak restitúcióját Ausztriából, az NSZK-ból és az NDK-ból. Kiértékeléseket készített az 1944–45-ben Magyarországról elhurcolt javakról, és gyűjtötte a témába vágó dokumentumokat. 1973-ban nyugdíjba ment.

HAHN SÁNDOR (1896–1988) jogász, szociáldemokrata politikus, székesfővárosi tanácsnok. 1946-tól 1948-ig a frankfurti Magyar Visszaszolgáltatási Bizottság vezetője. 1950-ben az USA-ban telepedett le. 1984-ben magánkiadásban megjelent A Szent Korona útja és sorsa. A Királyi Vártól Fort Knoxig, 1945–1978 című könyve.

RHEINBOLDT, HERMANN (1908–1998) ügyvéd Frankfurt am Mainban, a Pénzintézeti Központ megbízásából az ötvenes évektől kezdve az NSZK-ban maradt elhurcolt magyar javak restitúciójának kezdeményezője, jogi összekötő a magyar és német hatóságok között. Ő képviselte a holokauszt magyar áldozatainak jóvátételi ügyét.

NYÁRÁDI (SCHEIDL) MIKLÓS (1905–1976) jogász. A második világháború után a Független Kisgazda-, Földmunkás- és Polgári Párt tagja. 1946-ban a Pénzügyminisztérium államtitkára, 1947-től pénzügyminiszter. Külföldi kiküldetései során indította el a restitúciót Magyarországra, és 1948-ig irányította az elhurcolt javak visszaszármaztatását. 1949-ben az USA-ba emigrált. Az Egyesült Államokban egyetemi előadóként és a Külügyminisztériumban európai és szovjet ügyek tanácsadójaként dolgozott.

VARVASOVSZKY LÁSZLÓ (1912–2000) a szegedi egyetemen végzett jogász, vizsgázott német és angol tolmács. A két háború között külkereskedelmi főfelügyelő. 1946-tól 1949-ig a bécsi Visszaszolgáltatási Bizottság vezetőjeként az Ausztriából történt visszaszállítások kezdeményezője és felelőse. 1949-ben koholt vádak alapján letartóztatták, 1954-ig a recski internálótáborban tartották fogva. Szabadulása után tíz évig kétkezi munkásként dolgozott. 1965-től a Pénzintézeti Központban, később az Általános Értékforgalmi és Hitelbankban foglalkoztatták. 1967-es perújrafelvétele során jogerősen felmentették.

A restitúcióhoz köthető fontosabb időpontok

1944. március 19. A Wehrmacht megszállja Magyarországot. Horthy Miklós Sztójay Dömét nevezi ki miniszterelnökké

1944. június 2. Sztójay és Edmund Veesenmayer, német teljhatalmú követ jegyzőkönyvet ír alá „A magyar gazdaság bevonásáról az Összeurópai Tervezésbe”

1944. július 1. Sztójay az országos kiürítési kormánybiztosság élére Szurmay Lajos vezérőrnagyot, a Honvédelmi Minisztérium légoltalmi csoportfőnökét nevezi ki

1944. október 9. Kézay Gyula vezérőrnagy, a Honvédelmi Minisztérium 17. osztályának főnöke egy értekezleten felszólítja a hadiüzemek vezetőit, hogy kezdjék meg gyáraik áttelepítését a Dunántúlra

1944. október 15. Horthy meghiúsult kiugrási kísérlete. Szálasi Ferenc nyilas vezető átveszi a hatalmat, kormányt alakít

1944. október 23. Kisbarnaki Farkas Ferencet országos elhelyezési kormánybiztosnak nevezik ki

1944. október 23. Kurt Becher Obersturmbannführer Berlinből megbízást kap, hogy stábjával kezdje meg a kitelepítést, a magyarországi hadi és közellátási javakat a kevésbé veszélyeztetett területeken helyezze biztonságba

1944. október 26. Rajk Endre nyilas politikust készletgazdálkodási kormánybiztosnak nevezik ki

1944. november 14. Szakváry Emil iparügyi miniszter, Veesenmayer teljhatalmú német követ, Hans Constantin Boden német gazdasági megbízott és Hellebronth Vilmos tárca nélküli haditermelési miniszter megállapodást ír alá A termelés folytatásának biztosítása céljából bizonyos – a háború folytatása szempontjából fontos – termelési ágak átmeneti áttelepítéséről a Birodalomba, illetőleg a Protektorátus területére címmel.

1945. január 15. Reményi-Schneller Lajos pénzügyminiszter és Boden megegyezést ír alá az MNB készleteinek áttelepítéséről a Birodalomba

1945. január 18. Battha Pál áttelepítési és kiürítési kormánymegbízott és Boden megállapodást ír alá a „Birodalomba kiürített illetve áttelepített magyar gazdasági javak tárgyában”

1945. január 20. Moszkvában a magyar ideiglenes kormány és a Szovjetunió képviselői aláírják a fegyverszüneti egyezményt

1945. január 23. Magyar–német megállapodások Sopronban a honvédség és magyar üzemek áttelepítésének finanszírozásáról, az áttelepítendő személyek és intézmények tőkeforgalmáról és a kitelepült magyar személyek és intézmények ellátását biztosító német hitelről

1945. március 28. Boden Toldi Árpáddal, a „zsidó aranyvonat” első számú kísérőjével megegyezést ír alá a vonat elindításáról

1945. április 26. Az ausztriai Mattseeban Szálasi utasítására elrejtik a Szent Koronát

1945. május 9. A náci Németország kapitulál a szövetséges és társult hatalmak előtt. A Birodalom négyhatalmi megszállás alá kerül

1945. június 21. Passauban magyar emigránsok létrehozzák a Magyar Anyagi Bizottságot

1945. június 25. A Magyarországról kivitt műkincseket az amerikaiak beszállítják a müncheni gyűjtőállomásra

1945. augusztus 18. A Szent Jobbot hazahozzák Ausztriából

1945. szeptember 26. Andaházy-Kasnya Béla államtitkárt a Külföldre Hurcolt Magyar Nemzeti Vagyon kormánybiztosának nevezik ki

1945. december 12. A berlini Szövetséges Ellenőrző Tanácsban aláírják az „Átmeneti Restitúciós Szállítások – kulturális objektumok” elnevezésű dokumentumot

1946. március 4. Washingtonban kibocsátják a „Németországból és Ausztriából Olaszországba, Magyarországra, Romániába és Finnországba, valamint Németországból Ausztriába történő restitúció” elnevezésű utasítást

1946. március 19. Arthur Schoenfeld követ, a Szövetséges Ellenőrző Bizottság (SZEB) mellett működő amerikai politikai misszió vezetője memorandumában felkéri a magyar kormányt, hogy állítson össze egy lajstromot az országból kiszállított javakról

1946. április 5. Nyárádi Miklóst államtitkárrá nevezik ki és megbízzák a Pénzügyminisztérium Külföldre Vitt Magyar Javak Ügyosztályának vezetésével

1946. április 9. Nagy Ferenc miniszterelnök vezette kormányküldöttség Moszkvába indul, ahol Sztálinnal az elhurcolt javakról is tárgyal

1946. április 17. A berlini Szövetséges Ellenőrző Tanács elfogadja a „Restitúciós négyhatalmi eljárás” című rendeletet

1946. május 28. Nagy Ferenc továbbítja a Schoenfeld követ által kért listát a SZEB-nek

1946. június 8. Nagy Ferenc vezetésével kormányküldöttség indul Washingtonba, ahol az elhurcolt javakról is tárgyal

1946. július 17. A Magyar Visszaszolgáltatási Bizottság frankfurti székhellyel megkezdi munkáját az amerikai megszállási övezetben. Ezen a nyáron a többi nyugati zónában és Bécsben is munkához látnak a magyar missziók

1946. július 26. Párizsban elkezdődnek a békeelőkészítő tárgyalások

1946. augusztus 6. A Magyar Nemzeti Bank kitelepített készlete visszaérkezik Budapestre

1946. november Megalakul a Köz- és Magángyűjteményekből Elhurcolt Művészeti Alkotások Ügyei Miniszteri Biztossága Jeszenszky Sándor vezetésével

1946. december 22. Münchenből hazaérkezik a Műkincsvonat

1947. február 10. A győztes és társult hatalmak Párizsban aláírják a békeszerződést Magyarországgal

1947. április 22. Hazaérkezik az ezüstvonat, amely az MNB ezüstkészletét és a Münchenben maradt magyarországi műtárgyakat szállítja

1947 júniusától Ausztriában az Osztrák Szövetségi Vagyonbiztosítási és Gazdaságtervezési Minisztériumnak, mint főhatóságnak kell engedélyeznie a restitúciót

1947. július Bad Ischl-ből festmények érkeznek vissza Budapestre

1947. szeptember 2. Frankfurtból hazaér az úgynevezett második „aranyvonat”

1948. január 21. Hegyeshalmon a magyar hatóságok föltartóztatják a hontalanokat hazaszállító amerikai katonákat

1948. április 15. Az amerikai katonai kormányzat átnyújtja a karlsruhei magyar visszaszolgáltatási bizottságnak az április 6-án kelt kiutasító rendelkezést. Nagy-Britannia úgyszintén megtiltja a magyar restitúciós bizottság munkáját a zónabeli Bielefeldben

1948. április A Magyar Visszaszolgáltatási Bizottság megkezdi munkáját Kelet-Berlinben

1948 április és július Franciaország restituálja a „zsidó aranyvonat” francia zónába került értéktárgyainak egy részét

1948. május Műtárgyak érkeznek Budapestre Bécsből, Grazból és Linzből

1949. május 15. Az első egységlistás választások eredményeképpen Magyarországon a kommunisták kerülnek hatalomra

1949. július 25. Magyarország és Csehszlovákia kormányai megkötik a csorbatói vagyonjogi egyezményt

1949. augusztus 20. Az új alkotmány elfogadásával Magyarország Népköztársaság lesz

1949. május 23. A három nyugati megszállási övezetben létrejön a Német Szövetségi Köztársaság

1949. október 7. A szovjet megszállási övezetben létrejön a Német Demokratikus Köztársaság

1950. február 21. Ítélethozatal a Vogeler–Sanders-perben

1952. augusztus 14. A Német Szövetségi Köztársaságban beiktatják a világháborús hadműveletek során keletkezett dologi károk megtérítésére vonatkozó megállapítási törvényt (Feststellungsgesetz)

1952. május 26. A Német Szövetségi Köztársaság és a három nyugati megszálló hatalom aláírja a „háborúból és megszállásból eredő ügyek rendezésére vonatkozó szerződést”, az úgynevezett „átvezetési szerződést” (Überleitungsvertrag)

1953. február 27. Aláírják a Németország külföldi tartozásaira vonatkozó londoni adósságrendelkezési megállapodást (Schuldenabkommen)

1953. október 1. Az NSZK-ban beiktatják a szövetségi jóvátételi törvényt (Bundesentschädigungsgesetz)

1953. december 31. Bécsben befejezi működését a Visszaszolgáltatási Bizottság

1955. július Bad Homburgban megnyitják a Külső Visszaszolgáltatási Hivatalt (Bundesamt für äußere Restitutionen)

1956. október 2. Jugoszlávia és Magyarország jegyzőkönyvet ír alá az Illyrica-anyag restitúciójáról

1957. július 19. Az NSZK-ban beiktatják a visszaszolgáltatási törvényt (Bundesrückerstattunsgesetz)

1963. november 10. Megállapodás születik kereskedelmi képviseletek felállításáról Frankfurt am Mainban, illetőleg Budapesten.

1963 november Altaussee-ból hazaérkeznek a Győri Városi Múzeum műalkotásai

1964. október 31. Aláírják a magyar–osztrák vagyonjogi szerződést

1968. november A „zsidó aranyvonaton” Ausztriába került festmények visszaérkeznek Budapestre

1970. november Aschachból és Grieskirchenből műtárgyak érkeznek vissza Budapestre

1971. január 22. A bonni Pénzügyminisztérium és az Értékforgalmi Bank megegyezést ír alá a magyarországi holokauszttúlélők jóvátételéről

1972 november A Szovjetunióból tizenöt magyarországi festmény érkezik vissza

1973. március 6. Megszületik a vagyonjogi és pénzügyi államközi egyezmény az USA és Magyarország között

1973. december 21. Aláírják a szerződést Magyarország és a Német Szövetségi Köztársaság közötti diplomáciai kapcsolat felvételéről

1977. július Kádár János Bonnba látogat. A tárgyalásokon a restitúcióról nem tárgyalnak

1978. január 5. Az USA-ból hazatér a Szent Korona

1989. október 23. A Kádár-éra vége: kikiáltják a Magyar Köztársaságot

1990. szeptember 12. Aláírják a „kettő plusz négy szerződést” a két német állam és az egykori megszálló hatalmak között

1990. október 3. A két Németország újraegyesül

1991. december 25. A Szovjetunió mint nemzetközi jogalany megszűnik

1992. november Borisz Jelcin, az Orosz Föderáció elnöke két Magyarországról elhurcolt festményt hoz magával Budapestre

2005. április Az USA-ban döntés születik az Aranyvonat-per kapcsán

2006. február 22. Magyarország Oroszországból visszakapja a Sárospataki Református Kollégium könyvritkaságait

Illusztrációk jegyzéke

1. kép. Dr. Varvasovszky László. Forrás: Ifj. László Varvasovszky (Bécs).

2–3. kép. A koronázási palástot később átmenetileg átvitték a salzburgi műkincsgyűjtő-állomásra. Forrás: Ifj. László Varvasovszky (Bécs).

4. kép. Az Aranyvonat a magyar határon. (Szemben Nyárádi Miklós, jobbról a második Hahn Sándor.) Forrás NARA DN1924_0037.

5. kép. Az aranyvonat egyik kísérete vacsora közben. (Jobbról a második Hahn Sándor.) Forrás: NARA DN1924_0037.

6. kép. Nyárádi Miklós köszönti az aranyvonatot. Forrás: NARA DN1924_0037.

7. kép. Varvasovszky László 1947-ben. Forrás: Ifj. László Varvasovszky (Bécs).

8. kép. Varvasovszky Lászlót köszöntik a bizottság munkatársai Forrás: Ifj. László Varvasovszky (Bécs).

9–10–11. kép. A müncheni műkincsgyűjtő-állomás kívülről és belülről. Forrás: NARA 260-MCCP-4-10a.

12. kép. Property Card. Forrás: BArch.

13. kép. Hahn Sándor aláírja az ezüstvonat távozását igazoló okmányt. Forrás: NARA DN1924_0036.

14. kép. Nyárádi Miklós aláírja az ezüstvonat távozását igazoló okmányt. Forrás: NARA DN1924_0036.

15. kép. Az okmány, amelyet aláírtak. Forrás: NARA DN1924_0036.

16. kép. Arthur Schoenfeld amerikai követ köszönti az ezüstvonatot. Forrás: NARA DN1924_0036.

17–18. kép: A bécsi restitúciós bizottság baráti összejövetelen. Forrás: Ifj. László Varvasovszky (Bécs).

19. kép. Adatszolgáltatási lap. Forrás: HU BFL.

20. kép. Balogh István halálhíre a Passauer Neue Pressében, 1978. december 21.

21. kép. Varvasovszky László, a recski fogoly. Forrás: Forrás: Ifj. László Varvasovszky (Bécs).

22–23. kép. Rembrandt: Saskia vörös virággal – festményen és bélyegen. Forrás: Wikimedia Commons.

Kiadta a Napvilág Kiadó
Budapest, 2023.
Elektronikus kiadás

A kiadásért felel
a Napvilág Kiadó ügyvezető igazgatója
Felelős szerkesztő Klopfer Judit
Borító Janković Milán
Művészeti vezető Janković Milán
Elektronikus könyv Nagy Lajos

www.napvilagkiado.eu

ISBN 978 963 338 513 5

Felhasznált betűtípus:
Noticia Text – SIL Open Font Licence